

\documentclass[12pt]{book}
\usepackage{geometry}                % See geometry.pdf to learn the layout options. There are lots.
\geometry{letterpaper}                   % ... or a4paper or a5paper or ...
%\geometry{landscape}                % Activate for for rotated page geometry
\usepackage[parfill]{parskip}    % Activate to begin paragraphs with an empty line rather than an indent
\usepackage{graphicx}
\usepackage{graphics}
\usepackage{amssymb}
\usepackage{czech}
\usepackage{wrapfig}
\usepackage{hyperref}
\usepackage{fontspec,xltxtra,xunicode}
\usepackage{lettrine}
\usepackage{color}

\hypersetup[unicode]{
 pdftitle={Lawrence Lessig: Svobodná kultura},
 pdfauthor={wiki.root.cz, Aleš Janda, XeLaTeX},
 pdfsubject={Svobodná kultura},
 pdfkeywords={Svobodná kultura,Free culture,copyright,autorský zákon},
 pdfproducer={Aleš Janda, XeLaTeX},
 bookmarks=true,colorlinks=true,breaklinks=true,urlcolor=black,citecolor=blue,linkcolor=black,unicode=true
}

\clubpenalty 5000
\widowpenalty 10000
\hyphenpenalty 1000
\tolerance 10000

\defaultfontfeatures{Mapping=tex-text}
\setromanfont[Scale=1.25,Mapping=tex-text]{Georgia}
\setsansfont[Scale=MatchLowercase,Mapping=tex-text]{DejaVuSans}
% \setmonofont[Scale=MatchLowercase]{Kirsty}

\newfontfamily{\UvodniNadpis}[Scale=2.52]{LMSans17}

\begin{document}

\vspace*{360pt}
\definecolor{NadpisBarva}{rgb}{0.6,0,0.2}
\thispagestyle{empty}
{\par\def\baselinestretch{5}\textbf{\Large\color{NadpisBarva}\UvodniNadpis{\MakeUppercase{Svobodná kultura}}}}
\vspace{15pt}
{\par\def\baselinestretch{1}\small\UvodniNadpis{Lawrence Lessig}}
\newpage
\thispagestyle{empty}

\def\baselinestretch{1.4}\small
\hfuzz 20pt
\vfuzz 20pt

\tableofcontents % vytvoří obsah podle souboru priklad.toc
\newpage % provede odstránkování

\def\baselinestretch{1.4}

\parindent=20pt

% Stránka 1
\chapter*{Předmluva}
\markboth{\MakeUppercase{Předmluva}}{\MakeUppercase{Předmluva}}\addcontentsline{toc}{chapter}{Předmluva}
\lettrine{D}{}avid Pogue\footnote{\textit{David Pogue} (1963 -- ) je americký spisovatel, novinář, komentátor, který se zabývá technologiemi. Více o~autorovi na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/David_Pogue}{\textsf{Wikipedii}}.}, uznávaný spisovatel a autor bezpočtu odborných textů o~technice a počítačích, zakončil svou recenzi mé první knihy \textit{Code: And Other Laws of Cyberspace}\footnote{\textit{Code and Other Laws of Cyberspace} je první Lessigova kniha z~roku 2000. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Code_and_Other_Laws_of_Cyberspace}{\textsf{Wikipedii}}. Oficiální stránky knihy \href{http://code-is-law.org/}{\textsf{zde}}.} následovně:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Zatímco platné právo disponuje nástroji, kterými trestá provinilce, internetový software nic takového nezná. Neovlivňuje ty, kteří nejsou online (a těch, kteří jsou, je zanedbatelně málo vzhledem k~celé populaci). Pokud se vám nelíbí, jak to na internetu chodí, vždy máte možnost se odpojit.“}\footnote{David Pogue, “Don’t Just Chat, Do Something”, New York Times, 30. ledna 2000. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Pogue byl skeptický k~základnímu argumentu mé knihy – totiž že software, nebo kód, chcete-li, funguje podobně jako zákon. Z jeho recenze vyznělo, že když se život ve~virtuálním světě nějak zvrhne, jediným kliknutím se z~něj vydělíte. Vypnete modem, vytáhnete kabel a veškerá trápení světa Internetu se vás dále netýkají.

Moc se mi to nezdá, ale možná měl pravdu. Přesto i kdyby ji tenkrát (v roce 1999) měl, situace se od té doby změnila. \textit{Svobodná kultura} je knihou o~problémech, které Internet způsobuje celé společnosti. Ukazuje, jak současné internetové šarvátky postihují i ty, kteří nejsou online. Dnes už není žádný vypínač, který by nás ochránil před vlivem Internetu.

Ve srovnání s~mou první knihou nekladu nyní takový důraz na Internet samotný. Jde mi spíš o~to ukázat, jaký vliv má na naši tradici, což je podstatnější a – i když to fanoušci Internetu nebudou chtít uznat – důležitější.

Tradicí myslím způsob, jakým se utváří naše kultura. Jak vysvětluji na následujících stránkách, naše společnost je založena na tradici „svobodné kultury“, tedy na svobodě projevu, svobodném trhu a obchodu, svobodném podnikání, svobodné vůli a svobodných volbách.\footnote{Richard M. Stallman, Free Software, Free Societies 57 (Joshua Gay, vyd. z~r. 2002). [Pozn. překl.: Druhá poznámka se v~textu objevuje v~jiném kontextu: That tradition is the way our culture gets made. As I explain in the pages that follow, we come from a tradition of “free culture” — \textit{not “free” as in “free beer” (to borrow a phrase from the founder of the freesoftware movement2),} but “free” as in “free speech”, “free markets”, “free trade”, “free enterprise”, “free will”, and “free elections”. Jelikož jsme nenašli vhodný způsob, jak přeložit dvojsmyslný výraz „free“, zvýrazněnou větu jsme vynechali. Budeme rádi za každý podnět do \href{http://wiki.root.cz/Main/FC1-1Disk}{\textsf{diskuse}}.] } Svobodná kultura podporuje a ochraňuje tvůrce a inovátory jak přímo přiznáním práv duševního vlastnictví, tak i nepřímo omezováním rozsahu těchto práv, aby zajistila dalším generacím \textit{co největší} svobodu a zbavila je pout minulosti. Svobodná kultura neznamená svět bez vlastnictví, stejně jako volný trh neznamená trh, kde je vše zdarma. Opakem svobodné kultury je „kultura povolení“: svět, v~němž člověk může tvořit pouze s~povolením mocných, či s~povolením tvůrců minulosti.

Kdybychom tuto změnu chápali, věřím, že bychom jí začali vzdorovat. Teď nemyslím my levičáci, nebo my pravičáci; myslím my, kteří nejsme zainteresovaní v~činnosti těch kulturních odvětví, která „stvořila“ dvacáté století. Pokud jste v~tomto smyslu nezaujatí, můj příběh vás znepokojí, ať už jste napravo či nalevo, jelikož změny, které popisuji, jsou pro obě strany naší politické kultury zcela zásadní.

Na počátku léta 2003 jsme mohli pozorovat takové oboustranné rozhořčení. Vládní komise FCC\footnote{\textit{Federal Commnunication Commision} je americká vládní komise, která reguluje nevládní použití radiového spektra (včetně TV) a telekomunikace. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Federal_Communications_Commission}{\textsf{Wikipedii}}.} uvažovala tou dobou o~změnách směrnic zmírňujících limity koncentrace vlastnictví médií. Pozoruhodná koalice, která se utvořila, aby proti tomu protestovala, shromáždila přes 700 tisíc dopisů. Když William Safire\footnote{\textit{William Safire} (1929-2009) byl americký autor, novinář a poradce (speechwriter) prezidenta. Psal politické sloupky pro The New York Times (NYT) a přispíval do etymologické rubriky O jazyce („On Language“) v~NYT Magazine. V roce 1978 obdržel Pulitzerovu cenu a v~roce 2006 Presidential Medal of Freedom. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/William_Safire}{\textsf{Wikipedii}}.} popisoval, jak nepříjemné bylo protestovat „po boku sdružení CodePink Women for Peace a členů National Rifle Association, mezi liberálkou Olympií Snoweovou a konzervativcem Tedem Stevensem“, vyjádřil asi nejjednodušeji, o~co vlastně šlo: o~soustředění moci. Safire se ptal:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Připadá vám to nekonzervativní? Mně ani trochu. Soustředění moci, ať už politické, korporační, mediální, nebo kulturní by mělo být pro konzervativce nepřípustné. Rozmělnění moci prostřednictvím místních orgánů, čímž se podpoří individuální spoluúčast, je základem federalismu a nejlepším vyjádřením demokracie.“}\footnote{William Safire, “The Great Media Gulp”, New York Times, 22. května 2003. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Tato myšlenka prostupuje celou knihou, ačkoli se nezaměřuji jen na soustředění moci skrze vlastnictví, nýbrž i na soustředění moci skrze rozšíření působnosti práva. To sice není zdaleka tak patrné, přesto velmi významné. Právo se mění a tato změna upravuje i onen způsob tvorby kultury. Tahle změna by vám měla dělat starosti nezávisle na tom, zda se zajímáte o~Internet či ne.

Inspirací pro název a pro velkou část obsahu knihy mi byla práce Richarda Stallmana\footnote{\textit{Richard Matthew Stallman} (1953 -- ) je zakladatel hnutí svobodného softwaru, projektu GNU a také Free Software Foundation. Více na české \href{http://cs.wikipedia.org/wiki/Richard_Stallman}{\textsf{Wikipedii}}.} a Free Software Foundation\footnote{\textit{Free Software Foundation}, česky Nadace pro svobodný software, podporuje od roku 1985, kdy vznikla, vývoj svobodného softwaru a práva uživatelů vzhledem k~používání počítačových programů. Více na české \href{http://cs.wikipedia.org/wiki/Free_Software_Foundation}{\textsf{Wikipedii}}.}. Vlastně jsem si znovu přečetl Stallmanovy eseje, zejména ve~\textit{Free Software, Free Society}, a seznal jsem, že veškeré teoretické poznatky, které zde rozvádím, Stallman popsal už před několika desetiletími. Můžete mě tudíž nařknout, že má práce je „pouhou“ odvozeninou.

Přijímám tuto kritiku. Přesto každý počin právníka je vždy nepůvodní a já zamýšlím touto knihou jen připomenout tradici, která je naší kultuře odpradávna vlastní. Obhajuji tradici na základě hodnot, jako to udělal Stallman. Také věřím, že to jsou hodnoty představující svobodu. A jako Stallman, i já mám za to, že hodnoty minulosti budou potřebovat zastánce v~budoucnosti. Kultura svobody je dědictvím minulosti, které vydrží pouze, když změníme cestu, po níž právě jdeme.

Podobně jako Stallmanovy argumenty pro svobodný software i argumenty pro svobodnou kulturu zápasí s~problémem, kterému se těžko vyhýbá a který lze ještě obtížněji pochopit. Svobodná kultura není kulturou bez vlastnictví, není to svět, kde umělec nedostane zaplaceno. Kultura, v~níž se toto děje, je anarchie a anarchie rozhodně není to, oč se tu snažím.

Svobodná kultura, kterou zde obhajuji, je rovnováhou mezi anarchií a regulacemi. Svobodná kultura, stejně jako volný trh, je vyplněná vlastnictvím. Zakládá se též na vlastnictví a uzavírání smluv, jejichž dodržování vynucuje stát. A stejně jako v~případě volného trhu, když se soukromé vlastnictví mění na feudální, i svobodná kultura může upadnout do osidel zhoubného rozšiřování vlastnických práv, která ji utvářejí. To je to, čeho se obávám. Tuto knihu jsem napsal proti extremismu.

% Stránka 2
\chapter*{Úvod}
\markboth{\MakeUppercase{Úvod}}{\MakeUppercase{Úvod}}\addcontentsline{toc}{chapter}{Úvod}
\lettrine{B}{}ylo to 17. prosince 1903 na větrné pláži Severní Karolíny, kdy bratři Wrightové dokázali, že stroj těžší než vzduch, který se navíc sám pohání, může letět. Byl to elektrizující okamžik a lidé si dobře uvědomovali význam té stovky vteřin. Hned poté se rozpoutala bouře zájmu o~novou technologii a celá hejna vynálezců se pouštěla do práce.

V době, kdy Wrightové stvořili letadlo, americké právo přiznávalo pozemkovým vlastníkům nejen výměru na povrchu, ale též veškerou půdu pod tímto pozemkem (do středu Země) a prostor „nekonečného rozsahu nad ním“. \footnote{St. George Tucker, Blackstone’s Commentaries 3 (South Hackensack, N.J.: Rothman Reprints, 1969), str. 18. } Učenci si po mnoho let nevěděli rady s~tím, jak vyložit právo na majetek, který sahá až do nebe. Znamenalo to snad, že vám patřily hvězdy? Či jste snad mohli žalovat husy pro jejich pravidelné přelety?

Pak se objevila letadla a tento princip amerického práva, který byl zakořeněný hluboko do tradice a který uznávala většina důležitých myslitelů, začal skřípat. Pokud můj majetek sahá do nebes, co se stane, když jím proletí United? Mohu to zakázat? Mohu sepsat výhradní smlouvu s~Delta Airlines? A co uspořádat veřejnou aukci, aby se zjistilo, jakou mají tato povolení vlastně cenu?

V roce 1945 se tento problém dostal před federální soud. Thomas Lee a Tinie Causbyovi, rolníci ze~Severní Karolíny, žalovali vládu pro nepovolený vstup na pozemek, jelikož nízko prolétávající vojenské stroje poděsily jejich slepice natolik, že se střemhlav vrhaly na vrata stodoly a tím se ubíjely k~smrti. Letadla se pochopitelně nikdy nedostala do kontaktu s~pozemky Causbyových, ale jak řekli Blackstone, Kent, či Coke\footnote{\textit{William Blackstone} (1723-1780) byl anglickým právním teoretikem, který se zabýval zejména zvykovým právem. Je autorem významného pojednání Commentaries on the Law of England. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/William_Blackstone}{\textsf{Wikipedii}}. \textit{James Kent} (1763-1847), americký učenec a teoretik, jehož komentáře amerického práva byly ve~své době velmi uznávané. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/James_Kent}{\textsf{Wikipedii}}. \textit{Edward Coke} (1552-1634) byl vlivný anglický podnikatel a právník. Jeho texty o~zvykovém právu představovaly ustálenou právní normu po tři sta let. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Edward_Coke}{\textsf{Wikipedii}}.}, jejich majetek zahrnoval nejen povrch, nýbrž i prostor „nekonečného rozsahu nad ním“. Vláda porušovala jejich právo a Causbyovi chtěli, aby toho nechala.

Nejvyšší soud souhlasil s~projednáním tohoto případu. Kongres sice vyhlásil letové koridory za veřejné, ale jestliže k~pozemku patřil i prostor nad ním, pak toto rozhodnutí mohlo být protiústavním „získáním“ majetku bez náhrady. Soud uznal, že „je to pradávná doktrína zvykového práva, která přiznává vlastnictví až k~periferii vesmíru“. Soudce Douglas\footnote{\textit{William O. Douglas} (1898-1980), bývalý soudce Nejvyššího soudu Spojených států amerických. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/William_O._Douglas}{\textsf{Wikipedii}}.} neměl ani za mák pochopení pro pradávnou doktrínu a jedním odstavcem vymazal stovky let vývoje práva. Napsal soudu:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Tato doktrína nemá v~moderním světě místo. Vzduch je veřejnou dálnicí, jak deklaroval Kongres. Kdyby to tak nebylo, každý transkontinentální let by dal podnět nesčetným přím. Zdravý rozum se bouří proti takové myšlence. Uznání podobných vlastnických nároků by akorát překáželo rozvoji a řízení těchto komunikací, které jsou ve~veřejném zájmu a pouze veřejnost má na ně oprávněný nárok.“}\footnote{United States v. Causby,U.S. 328 (1946): str. 256 a 261. Soud shledal, že by mohlo jít o~„získání“, pokud by vláda svými pozemky ničila hodnotu pozemků Causbyových. Na tento příklad jsem si vzpomněl díky skvělému článku Keitha Aokiho “(Intellectual) Property and Sovereignty: 307 Notes Toward a Cultural Geography of Authorship”, Stanford Law Review 48 (1996): 1293, 1333. Viz také Paul Goldstein, Real Property (Mineola, N.Y.: Foundation Press, 1984), str. 1112–13. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

„Zdravý rozum se bouří proti takové myšlence.“
Takhle právo obvykle funguje. Netvrdím, že tak příkře či netrpělivě, ale tak to chodí. Takový byl Douglas, nebral si servítky. Jiní soudcové by prožvanili několik stránek, než by se dostali k~závěru, který Douglas nacpal do jedné věty: „Zdravý rozum se bouří proti takové myšlence.“ Přesto nezáleží na tom, zda to bylo několik stránek nebo pár slov. Tak funguje zvykové právo – přizpůsobuje se současným technologiím. A přizpůsobením se mění. Myšlenky, které se zdály být pevné jako skála v~jednom období, se rozpadají v~jiném.

Anebo přinejmenším, takhle to funguje, když na druhé straně změny nestojí někdo mocný. Causbyovi byli jen zemědělci. Bezpochyby mnoha dalším vadil narůstající vzdušný provoz (lze jen doufat, že to neodneslo tolik dalších slepic), ale všichni „Causbyové“ světa by se jen stěží spojili ve~snaze zastavit následky Wrightovic vynálezu. Bratři Wrightové přidali kapku do moře znalostí a ta se rychle rozšířila. Lidé jako Causbyovi se octli uprostřed toho, „co se zdálo rozumným“. Mohli stát na svých pozemcích s~mrtvými slepicemi v~rukou a hrozit pěstí výsledkům těch novot. Mohli zavolat svému poslanci, či dokonce podat žalobu. Ale nemělo by to žádný efekt. Převážil by pohled „zřejmý“ všem ostatním, pohled „zdravého rozumu“. Jejich soukromý zájem by tak jako tak musel ustoupit zřejmému přínosu veřejnosti.

Edwin Howard Armstrong je jedním z~pozapomenutých skvělých amerických vynálezců. Objevil se až po titánech Thomasi Edisonovi a Alexandru Grahamu Bellovi, avšak jeho průkopnická práce v~prvních padesáti letech rádia je asi nejdůležitějším přínosem jednotlivce. Měl lepší vzdělání než Michael Faraday, který byl učněm u~knihaře a který v~roce 1831 objevil elektrickou indukci. Armstrong měl stejné tušení o~fungování rádia a nejméně třikrát významně přispěl k~jeho cestě za dnešní podobou.

Po Vánocích v~roce 1933 obdržel Armstrong čtyři patenty na svůj nejpodstatnější vynález: FM rádio. V té době bylo rozšířeným typem AM rádio (amplitudově modulované vysílání) a teoretici říkali, že technologie FM (frekvenčně modulované vysílání) nemá budoucnost. Měli pravdu, pokud se zaměřovali na úzké pásmo spektra, ale Armstrong použil FM v~širokém pásmu a zjistil, že tam dosahuje skvělé kvality zvuku a menšího šumu i s~menším výkonem vysílače.

Pátého listopadu 1935 předvedl svůj vynález na srazu Institute of Radio Engineers\footnote{\textit{Institute of Radio Engineers}\href{http://en.wikipedia.org/wiki/Institute_of_Radio_Engineers}{\textsf{IRE}} byl založen roku 1912 v~New Yorku. Jeho hlavním účelem bylo usnadnit šíření informací a zajistit standardizaci v~rozvíjejícím se novém oboru radiokomunikací. V roce 1963 se IRE spojil s~American Institute of Electrical Engineers, čímž vznikl Institute of Electrical and Electronics Engineers, známý i pod zkratkou \href{http://www.ieee.org/}{\textsf{IEEE}}.}, který se konal v~Empire State Building v~New Yorku. Ladil tehdy přijímač skrz AM stanice, až narazil na dohodnuté vysílání ze~vzdálenosti sedmnácti mil. Na druhé straně bylo podezřelé ticho, až najednou, s~průzračností, jakou nikdo s~přítomných předtím neslyšel, ozval se hlasatel: „Toto je amatérská stanice W2AG v~Yonkers v~New Yorku pracující s~frekvenční modulací na dvou a půl metrech.“

Posluchači byli svědky něčeho, o~čem bylo známo, že je nemožné:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„V Yonkers nalili před mikrofonem vodu do sklenice a tady to skutečně znělo, jako když se nalévá voda do sklenice… Mačkali a trhali papír a bylo to opravdu takové, ne jako praskání lesního požáru… Pustili nahranou pochodovou hudbu, zahráli sólo na piáno a taky na kytaru … Ta hudba byla tak věrně přenesená, že něco podobného se z~rádia zaslechlo jen zřídka, pokud vůbec někdy.“}\footnote{Lawrence Lessing, Man of High Fidelity: Edwin Howard Armstrong (Philadelphia: J. B. Lipincott Company, 1956), str. 209. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Jak nám prostý rozum říká, Armstrong objevil v~té době zdaleka nejkvalitnější radiový přenos. Současně však pracoval pro RCA\footnote{\textit{Radio Corporation of America} (1919-1986) byla založena společností General Electric a po dobu své existence představovala monopol na radio technologii. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/RCA}{\textsf{Wikipedii}}.}, což byl tehdy nejvlivnější hráč převládajícího AM trhu. V roce 1935 byly sice po celých Státech k~nalezení tisíce radiových stanic, ale ve~velkých městech byly stanice pod kontrolou pouze hrstky mediálních sítí.

David Sarnoff\footnote{\textit{David Sarnoff} (1891-1971) byl průkopníkem amerického komerčního rádia a TV. Založil NBC a většinu své kariéry strávil ve~vedení RCA. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/David_Sarnoff}{\textsf{Wikipedii}}.}, Armstrongův přítel a prezident RCA, dychtil po novém vynálezu, který by odstranil rušení vysílání, takže byl nadšený, když Armstrong řekl, že něco takového objevil. Ale když mu svůj přístroj představil, Sarnoff z~něj zrovna dvakrát vedle nebyl.

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Myslel jsem, že přijde s~nějakým filtrem pro AM rádio, ne že odstartuje převrat vytvořením nového -- a pro RCA zatraceně konkurenčního -- odvětví.“}\footnote{Viz “Saints: The Heroes and Geniuses of the Electronic Era”, First Electronic Church of America, na adrese www.webstationone.com/fecha, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#1}}. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Armstrongův vynález ohrožoval postavení RCA. Firma proto zahájila kampaň proti nové technologii. FM rádio bylo skvělou vymožeností, ale mělo proti sobě houževnatého soupeře – prvotřídního stratéga Sarnoffa. Jak to jeden autor popsal:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Síly pro FM (hlavně odborníci) mohly stěží převážit mašinérii odbytu, patentů a právničiny, která se snažila potlačit toto ohrožení podnikové pozice. Kdyby se totiž technologie FM bez překážek vyvíjela nadále, …způsobila by přeskupení sil na trhu… a nejspíš i porazila AM systém, jehož pečlivým opatrováním získala RCA svou moc.“}\footnote{Lessing, str. 226. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

RCA nejprve držela novou technologii pod svou střechou s~tím, že je třeba dalších zkoušek. Armstrongovi došla po dvou letech „zkoušení“ trpělivost, jenže RCA se nedala a využila svých vztahů s~vládou, aby zabránila spuštění FM stůj co stůj. V roce 1936 najala bývalého šéfa FCC kvůli tomu, aby zajistil, že FCC přiřkne FM rádiu takové vysílací spektrum, které jej vykastruje – v~podstatě přesunem do jiného frekvenčního pásma. Nejprve tato snaha selhala, ale když pozornost Armstronga a zbytku národa byla upoutána druhou světovou válkou, RCA začala slavit úspěchy. Krátce po válce přišla FCC s~opatřeními, která měla jasný dopad: podlomení FM rádia. Lawrence Lessing to vylíčil následovně:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Všechny ty poválečné podpásovky, které FM rádio dostalo prostřednictvím FCC od velkých zájmových skupin rádiového trhu, měly až neuvěřitelnou sílu a byly velmi pochybné.“}\footnote{Lessing, str. 256. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Aby si RCA udělala místo pro svůj nejnovější riskantní počin, televizi, vystrnadila uživatele FM rádia do zcela nového spektra. I výkon FM stanic byl omezen, což znamenalo, že FM už dále nemohla přenášet programy z~jednoho konce země na druhý. (Tato změna našla silnou podporu u~AT\&T\footnote{\textit{American Telephone \& Telegraph Company} byla významnou americkou (ale v~oboru telefonie a kabelové TV také světovou) společností, která poskytovala telekomunikační služby. Byla založena roku 1885 a dnes patří pod AT\&T Inc. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/American_Telephone_\%26_Telegraph}{\textsf{Wikipedii}}.}, poněvadž ztráta vysílací kapacity by vedla stanice k~nákupu drátového přenosu právě od AT\&T.) Šíření FM se tím dočasně utlumilo.

Armstrong snahám RCA vzdoroval. RCA na oplátku vzdorovala Armstrongovým patentům. Po včlenění FM technologie do vznikajícího standardu televize prohlásila tyto patenty za neplatné – ovšemže neopodstatněně a ke~všemu téměř patnáct let po jejich přiznání. Odmítla platit licenční poplatky. Armstrong vedl šest let nákladný spor na svou obranu, až konečně, těsně potom, co patenty vypršely, mu RCA nabídla tak nízké vyrovnání, že nepokrylo ani soudní výdaje. V roce 1954 napsal poražený a zlomený Armstrong krátký dopis své ženě a pak skočil z~okna ve~třináctém patře.

Takhle právo někdy funguje. Zřídka takhle tragicky a málokdy jako hrdinné drama, ale tak to chodí. Od začátku byly vláda a vládní agentury tou kořistí, která se tím spíš uloví, čím mocnější je zájem, jenž je ohrožován buď zákonnou nebo technickou změnou. Tenhle mocný zájem přespříliš často využije svého vlivu a přiměje vládu, aby jej chránila. Rétorika ochranářství se schovává za štít veřejného zájmu, ale skutečnost je jiná. Myšlenky, které se zdály být pevné jako skála v~jednom období a které by se ponechány samy sobě rozpadly v~jiném, jsou uměle udržovány zmíněnou delikátní korupcí politického procesu. RCA měla to, co chybělo Causbyovým: dostatečnou moc potlačit účinek technologické změny.

Internet nevynalezl jeden člověk, ani se nedá přesně určit doba jeho zrození. Internet se v~krátké době stal běžnou součástí amerického života. Podle Pew Internet and American Life Project\footnote{\textit{Pew Internet \& American Life Project} je projekt americké neziskové instituce Pew Research Center, který se zabývá vlivem internetu na společnost. Více \href{http://www.pewinternet.org}{\textsf{zde}}.} mělo v~roce 2002 přístup k~internetu už 58 procent Američanů, zatímco to bylo 49 procent dva roky předtím.\footnote{Amanda Lenhart, “The Ever-Shifting Internet Population: A New Look at Internet Access and the Digital Divide”, Pew Internet and American Life Project, 15. dubna 2003: str. 6, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#2}}. } V roce 2004 by to mohly být i více než dvě třetiny národa.

Začlenění internetu do obyčejného života s~sebou přineslo změny. Byly to jednak změny technické: internet zrychlil komunikaci, snížil náklady shromažďování dat atd. Ovšem o~tyto změny tu nejde. Jsou důležité a ne zcela pochopené, přesto by zmizely s~„vypnutím“ internetu. Neovlivňují ty, kteří nepoužívají internet, anebo je alespoň neovlivňují přímo. Tyto změny jsou vhodnými náměty knihy o~internetu. Moje kniha ale není o~internetu.

Tahle kniha je o~účinku internetu za hranicemi internetu, o~jeho účinku na tvorbu kultury. Tvrdím, že internet přivodil důležitou a dosud nerozpoznanou změnu do tohoto procesu. Změnu, která zásadně přetvoří tradici starou jako sama Republika. Kdyby tato změna byla jasně patrná, většina lidí by ji odmítla. Přesto si ji zatím málokdo uvědomuje.

Význam této změny postřehneme při rozlišení komerční a nekomerční kultury. Komerční kulturou míním část naší kultury, která je vyrobena a prodána, nebo je vyrobena, aby byla prodána. Nekomerční kulturou je pro mě vše ostatní. Dědové v~parcích či na nárožích vyprávějící příběhy pro děti a jiné „spotřebitele“ představují nekomerční kulturu. Když Noah Webster\footnote{\textit{Noah Webster} (1758-1843) byl uznávaným americkým jazykovědcem. Čítanka (reader), o~níž píše Lessig, byla vydána v~roce 1785. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Noah_Webster}{\textsf{anglické}}, něco málo na \href{http://cs.wikipedia.org/wiki/Noah_Webster}{\textsf{české}} Wikipedii.} vydal čítanku, či Joel Barlow\footnote{\textit{Joel Barlow} (1754-1812) byl americkým básníkem a politikem. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Joel_Barlow}{\textsf{Wikipedii}}.} svou poezii, byla to komerční kultura.

Na začátku našich dějin a pak v~téměř celém jejich průběhu nebyla nekomerční kultura nijak regulovaná. Ovšemže když byly vaše historky obscénní nebo píseň narušovala veřejný pořádek, právo mohlo zasáhnout, ale nikdy se přímo netýkalo tvorby a šíření těchto forem kultury. Nechávalo kulturu svobodnou. Obvyklé způsoby, kterými lidé tvořili a měnili svou kulturu – vyprávění příběhů, přehrávání scén z~divadelních her či televize, účast v~klubech fanoušků, sdílení hudby, nahrávání kazet –, zůstávaly bez zásahů.

Právo se zaměřovalo na komerční tvorbu. Autorům se dostalo nejprve nepatrné, později významné ochrany prostřednictvím přiznání výhradních práv, což jim umožnilo uplatnit se na trhu.\footnote{To však není jediný účel copyrightu, ačkoli je převažující v~pojetí federální ústavy. Státní autorské právo v~minulosti chránilo jak komerční zájem, tak i soukromý zájem. Tím, že zaručovalo autorům výhradní práva na první zveřejnění, umožnilo kontrolu nad šířením informací o~nich samých. Viz Samuel D. Warren a Louis D. Brandeis, “The Right to Privacy”, Harvard Law Review 4 (1890): str. 193 a 198–200. [Pozn. překl.: Český autorský zákon rozlišuje majetková a osobnostní práva. Druhý účel copyrightu, který Lessig popisuje, odpovídá osobnostním právům. Viz §11 odst. 2 z. č. \href{http://business.center.cz/business/pravo/zakony/autorsky/cast1h1.aspx}{\textsf{121/2000 Sb.}}] } To je jistě neodmyslitelná součást tvořivosti a kultury, která postupně nabrala v~Americe na důležitosti, ale v~žádném případě nedominovala naší tradici. Byla to jedna součást, regulovaná součást, protiváha svobodné kultury.

Přibližná hranice mezi svobodnou a kontrolovanou částí, jak jsem ji popsal, byla nyní vymazána\footnote{Viz Jessica Litman, Digital Copyright (New York: Prometheus Books, 2001), kap. 13. }: internet zprostředkoval jeviště a právo pod vlivem velkých médií změnu vykonalo. Poprvé v~našich dějinách se dostaly obvyklé způsoby tvorby a šíření kultury pod kontrolu zákonů. Zákonů, které regulují kulturu a tvořivost jako nikdy předtím. Postup, jímž se udržovala rovnováha mezi nekomerční a komerční kulturou, byl narušen. Následkem toho je, že jsme čím dál tím méně svobodnou kulturou a čím dál tím více kulturou povolení.

Taková změna se ospravedlňuje jako nezbytná pro ochranu komerční kreativity. A ochranářství je taky vskutku její hnací silou. Toto ochranářství není stejného druhu jako to původní omezené a vyvážené, které určovalo pravidla v~minulosti. Toto ochranářství nehájí autory, nýbrž jisté obchodní zájmy. Internet mění tvorbu a sdílení kultury a korporace se spojily a najaly právníky, aby se proti tomu bránily. Je to příběh RCA, je to sen Causbyových.

Internet rozpoutal vlnu nových možností, jak se účastnit procesu budování a rozvíjení kultury, která zasahuje daleko přes místní hranice. Jeho síla obecně změnila trh vytváření a rozvoje kultury a ohrozila tím zavedená mediální odvětví. Internet je pro tato odvětví tím, čím byla vznikající FM technologie AM rádiu ve~dvacátém století, nebo čím byl nákladní automobil železniční dopravě v~devatenáctém století: začátek konce, anebo začátek závažných změn. Digitální technologie spojené s~internetem mohou vytvořit daleko konkurenčnější a živější trh pro budování a rozvoj kultury; takový trh zahrnuje širší a rozmanitější škálu autorů, kteří přinášejí a šíří mnohem pestřejší paletu tvořivosti. Mohli by v~průměru vydělávat víc než dnes, to záleží jen na několika faktorech – tedy v~případě, že tomu nebrání žádná dnešní RCA právní kanonádou na svou ochranu.

Žel je to přesně to, co se dnes děje, jak ukazuji na následujících stránkách. Současné protějšky mediálních firem z~počátku dvacátého a železničních společností z~devatenáctého století užívají svých sil k~udržení vlastních pozic. Brání se nové, účinnější a pronikavější technologii pro budování kultury. Daří se jim předělat internet dříve, než internet předělá je.

Není to zřejmé na první pohled. Většině připadají bitvy o~copyright a internet vzdálené. Těm, kteří je blíže sledují, se dokonce zdá, že jde o~něco naprosto jednoduchého: zda se povolí ‚pirátství‘ a zda bude ‚vlastnictví‘ chráněno. Pře, která se vede proti technologiím internetu a kterou Jack Valenti, prezident MPAA (Motion Picture Association of America), nazývá „vlastní teroristickou válkou“\footnote{Amy Harmon, “Black Hawk Download: Moving Beyond Music, Pirates Use New Tools to Turn the Net into an Illicit Video Club”, New York Times, 17. ledna 2002. }, dostala cedulku: o~vládě práva a respektu k~vlastnictví. Domníváme se, že názor na tento spor získáme tak, že se rozhodneme, jestli jsme pro vlastnictví nebo proti.

Kdyby to vážně bylo tak, byl bych na straně Jacka Valentiho a mediálního odvětví. Věřím v~ochranu vlastnictví a v~důležitost toho, co pan Valenti tak hezky označuje „tvůrčím vlastnictvím“. Věřím, že ‚pirátství‘ je špatné a že vhodně uzpůsobené právo by ho mělo trestat, ať už jde o~internet nebo ne.

Avšak tato jednoduchá přesvědčení skrývají základní otázku a mnohem pozoruhodnější změnu. Bojím se, že když ji nerozpoznáme, válka za zbavení se internetových pirátů nás zbaví též hodnot, které byly nedílnou částí naší tradice odnepaměti.

Hodnoty, o~nichž zde mluvím, vystavěly v~prvních 180 letech Republiky tradici, která ponechávala tvůrcům právo svobodně navázat na výsledky minulosti a která je zároveň chránila před ovládáním ze~strany státu i soukromých zájmů. První dodatek (k americké ústavě – pozn. překl.) chránil tvůrce před mocí státu a, jak profesor Neil Netanel přesvědčivě dokazuje\footnote{Neil W. Netanel, “Copyright and a Democratic Civil Society”, Yale Law Journal 106 (1996): str. 283. }, vyvážená forma autorského práva je současně ochraňovala před soukromou mocí. Naše tradice nebyla tudíž ani sovětská, ani mecenášská. Vydobyla pro tvůrce rozlehlý přístav, v~němž mohli prohlubovat a rozšiřovat naši kulturu.

Technologie internetu vyvolala právní odezvu, která notně zvýšila regulaci kreativity v~Americe. Abych mohl navázat na kulturu kolem sebe, nebo ji kritizovat, musím si -- jako Oliver Twist\footnote{\textit{Oliver Twist} je román Charlese Dickense z~roku 1838. Lessig naráží na známou pasáž, kdy je Oliver vylosován, aby požádal zlého správce o~jídlo navíc, za což je následně vyhozen ze~sirotčince.} -- říci o~povolení. Toho se mi často dostane, pokud ovšem nejsem příliš kritický, či nezávislý. Vystavěli jsme si jakousi kulturní šlechtu; pokud k~ní patříte, jde všechno jak po másle, pokud ne, není to tak snadné. Avšak právě šlechta, ať už jakéhokoliv druhu, se protiví naší tradici.

Příběh, který právě začíná, je o~této válce. Není o~„technologickém náboženství“ v~běžném životě. Nevěřím v~žádné bohy, ani v~ty digitální. Ani se nesnažím démonizovat nějaké jednotlivce či skupinu. Nevěřím v~korporátního či jiného ďábla. Není to ani mravokárná pohádka, ani nepřivolávám džihád na nějaké odvětví.

Snažím se pochopit ničivou válku vyvolanou internetem, která ale sahá daleko za veškerý jeho kód. Skrz porozumění snad najdeme smír a rovnováhu. Nevidím žádný dobrý důvod, aby válka o~internet pokračovala. Poškodí zbytečně tradici a kulturu, jestli to tak půjde dál. Musíme pochopit původ tohoto sporu a musíme jej brzy vyřešit.

Podobně jako spor Causbyových, i tato válka se vede (zčásti) o~„vlastnictví“. Není tak hmatatelná jako Causbyova -- žádné nevinné slepice zatím nepřišly o~život. Mínění, které obklopuje toto „vlastnictví“, je většině lidí zřejmé, stejně jako se Causbyovým bylo tehdy zřejmé, že jejich majetek je nedotknutelný. Dnes jsme my ti Causbyovi. Razantní požadavky majitelů duševního vlastnictví, s~nimiž dnes přicházejí, považujeme za oprávněné. Připadají nám – jako tenkrát Causbyovým – nesporné. Proto také – jako tenkrát Causbyovi – protestujeme, když nová technologie zasahuje do našeho majetku. Jako jim i nám je dnes zřejmé, že internet porušuje vymezené hranice „vlastnictví“. Jako jim i nám je dnes zřejmé, že by právo mělo udělat tomuto porušování přítrž.

Proto když se počítačoví nadšenci a technologové snaží bránit své Armstrongovské a Wrightovské vynálezy, naráží od počátku na naše nepochopení. Zdravý rozum se už nebouří proti takové myšlence. Na rozdíl od Causbyova případu, zdravý rozum se tentokrát přidal na stranu vlastníků. Na rozdíl od vynálezu bratří Wrightů, internet po svém boku neinspiroval revoluci.

Doufám, že pohnu tímhle zdravým rozumem. Čím dál víc se podivuji nad sílou myšlenky duševního vlastnictví a co je důležitější, nad její silou oslabit kritický přístup k~tématu ze~strany politiků a občanů. Nikdy v~minulosti nebylo tolik „kultury vlastněno“, jako je tomu nyní. Navíc nikdy dřív nebyla koncentrace moci nad „užíváním“ kultury tak slepě přijímána.

Záhadou zůstává proč.

Je to snad proto, že jsme poznali pravdu o~důležitosti a hodnotě naprostého vlastnictví myšlenek a kultury? Uznali jsme snad, že naše tradice, která toto odmítala, šla špatnou cestou? Nebo firmy jako RCA dokážou z~absolutního vlastnictví myšlenek a kultury slušně těžit, zatímco nám první úvaha říká, že je vše v~pořádku? Je rázný odklon od tradice svobodné kultury další případ, kdy Amerika napravuje omyly minulosti, jako tomu bylo po krvavé válce s~otroctvím, či nyní při odstraňování diskriminace? Nebo je tento odklon znakem politického systému, který je ovládán několika zájmy?

Vede nás zdravý rozum do takových krajností? Je zdravý rozum přívržencem extrémů? Nebo jednoduše stojí tiše opodál, protože –jako při sporu Armstrong vs. RCA -- vlivnější strana si dokázala zajistit vlivnější mínění?

Nechci působit tajuplně. Já mám dost jasno. Domnívám se, že odpor zdravého rozumu v~případě Causbyových byl namístě. Věřím, že dnes by bylo správné, kdyby se bouřil proti přemrštěným nárokům ve~jménu „duševního vlastnictví“. Co dnešní zákony požadují je stejně hloupé, jako kdyby policie zatýkala letadla pro vniknutí na pozemek. Důsledky takových pošetilostí budou mít vážné následky.

\begin{center}{\large\textbf{* * *}}\end{center}

Svár, který se v~současnosti rozhořel, se zaměřuje na dva pojmy: „pirátství“ a „vlastnictví“. V dalších dvou částech knihy je podrobím analýze.

Neužívám stejných metod jako učenci. Nechci vás utopit ve~složitých argumentech, podpořených odkazy na obskurní francouzské teoretiky, jakkoli je to normální pro zvláštní druh, kterým jsme se my, akademici, stali. Místo toho začínám každou část sbírkou příběhů, které uvozují kontext pro lepší pochopení základních myšlenek.

Zmíněné dvě části tvoří základní tvrzení mé knihy: internet přinesl něco nového a fantastického, avšak vláda pod vlivem mocných médií na toto nové odpověděla tím, že začala pustošit něco velmi starého. Radši než porozumět užitku, který bychom z~něj mohli mít, a radši než dát zdravému rozumu okamžik na rozmyšlenou, povolujeme těm, které by změny ovlivnily nejvíce, užít vlivu ku přizpůsobení zákonů. A co je naléhavější, tímto vlivem mění něco podstatného, něco, čím jsme dosud byli.

Podle mého názoru to dovolujeme ne proto, že to je správné, nebo že tomu věříme. Dovolujeme to, protože ohrožené zájmy mají vlivné zastánce, kteří se vměšují do procesu tvorby zákonů. Chápejte tuto knihu jako příběh o~jednom důsledku této korupce – o~důsledku, na který zapomínáme.

% Stránka 3
\part{Část první: „Pirátství“}
\lettrine{P}{}o přijetí zákona regulujícího autorská práva začala válka proti „pirátství“. Přesné kontury tohoto konceptu je těžké najít, ale zaznamenat nespravedlnost s~ním spojenou je snadné. Lord Mansfield\footnote{\textit{William Murray}, první hrabě mansfieldský (1705-1793), známý jako Lord Mansfield, byl britským politikem a právníkem. Modernizoval britské právo a soudní systém. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/William_Murray,_1st_Earl_of_Mansfield}{\textsf{Wikipedii}}.} napsal v~dodatku, který rozšiřoval působnost anglického autorského zákona i na notový zápis hudby:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Osoba smí podle kopie hrát, ale nemá žádné právo okrádat autora o~zisk množením těchto kopií a jejich šířením za účelem vlastního zisku.“}\footnote{Bach v. Longman, 98 Eng. Rep. 1274 (1777) (Mansfield). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Dnes se nacházíme uprostřed jiné „války“ proti „pirátství“. Tuto válku vyprovokoval Internet, který umožňuje efektivní šíření obsahu. Sdílení dat peer-to-peer\footnote{\textit{Peer-to-peer} je typ architektury počítačové sítě, jejíž podstatou je přímá komunikace koncových klientů. Česky se označuje jako klient-klient; opakem je architektura klient-server, v~níž klienti komunikují s~centrálním serverem. Více na české \href{http://cs.wikipedia.org/wiki/Peer-to-peer}{\textsf{Wikipedii}}.} (P2P) patří mezi nejefektivnější technologie, které Internet umožňuje. Při využití rozložené inteligence, P2P systémy usnadňují jednoduché šíření obsahu cestou, kterou si minulé generace ani neuměly představit.

Tato efektivnost nerespektuje tradiční hranice zákona o~autorských právech. Síť nezná rozdíl mezi chráněným a nechráněným, tudíž mohlo dojít ke~sdílení velkého množství právě chráněného obsahu. Takové sdílení okamžitě odstartovalo válku, neboť majitele autorských práv vyděsilo, že by mohlo „okrádat autora o~zisk“.

Bojující se obrátili na soudy, legislativu a nyní stále více na technologie, aby bránili svůj „majetek“ proti „pirátství“. Tato válka, varují vlastníci práv, dala vzniknout i generaci Američanů, kteří věří, že zmíněný „majetek“ by měl být „zdarma“. Zapomeňte na tetování a piercing – naše děti se stávají zloději!

Není pochyb o~tom, že toto „pirátství“ je špatné a piráti by měli být potrestáni. Ale předtím, než přivoláme katy, měli bychom tento pojem umístit do nějakého kontextu. Už jen proto, že v~jádru tohoto čím dál více používaného konceptu je pozoruhodná myšlenka, která je téměř jistě chybná.

Ta myšlenka vypadá asi nějak takto:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Tvůrčí práce má hodnotu; kdykoliv ji používám, beru, nebo přidávám k~práci jiných, získávám od nich nějakou hodnotu. Kdykoliv beru cokoliv, co má hodnotu, od někoho jiného, měl bych mít jeho svolení. Uzmutí něčeho, co má hodnotu, od někoho bez jeho svolení je špatné. Je to druh pirátství.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Tento názor zaznívá hluboko v~současných debatách. Právě toto kritizuje profesorka práv na Newyorské univerzitě Rochelle Dreyfussová\footnote{\textit{Rochelle C. Dreyfussová}, profesorka práva na New York University School of Law. Je ředitelkou Engelbergova centra inovačního práva a politiky při této instituci. Více na stránkách \href{http://its.law.nyu.edu/facultyprofiles/profile.cfm?personID=19888}{\textsf{univerzity}}.} jako teorii „jestliže hodnota, pak nárok“\footnote{Viz Rochelle Dreyfuss, “Expressive Genericity: Trademarks as Language in the Pepsi Generation”, Notre Dame Law Review 65 (1990): str. 397. } – jestliže existuje hodnota, pak musí být někdo, kdo má na tuto hodnotu nárok. Tento pohled vedl organizaci autorů (ASCAP\footnote{\textit{The American Society of Composers, Authors and Publishers} je nezisková organizace založená již roku 1914. Ochraňuje autorská práva svých členů a je pověřená výběrem poplatků od třetích stran. Ve Spojených státech jí konkurují Broadcast Music Incorporated a Society of European Stage Authors and Composers. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/ASCAP}{\textsf{Wikipedii}}.}) k~žalobě na skautky pro neplacení za písně zpívané u~jejich táboráků.\footnote{Lisa Bannon, “The Birds May Sing, but Campers Can’t Unless They Pay Up”, Wall Street Journal, 21. srpna 1996, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#3}}; Jonathan Zittrain, “Calling Off the Copyright War: In Battle of Property vs. Free Speech, No One Wins”, Boston Globe, 24. listopadu 2002. } Byla tam „hodnota“ (písně), takže tam musel být i „nárok“, nehledě na to, že šlo jen o~dívčí sdružení.

Tento případ je samozřejmě jedna z~možností, jak mohou autorská práva fungovat. Mohl by to být velmi dobrý obraz právního systému pro ochranu autorských práv. Ale premisa „jestliže hodnota, pak nárok“ nebyla nikdy vlastní teorii amerického autorského práva.

Namísto toho je podle naší tradice autorské právo nástrojem. Připravuje základy pro bohatě kreativní společnost, ale přitom je i prospěšné hodnotě tvůrčí práce. Současná diskuze toto zcela převrátila. Stali jsme se tak zaujatými ochranou nástroje, že přestáváme sledovat hodnotu.

Zdroj těchto zmatků je odlišnost, kterou se právo již nezabývá: rozdíl mezi (opětovnou) publikací něčí práce a stavěním na ní nebo transformací této práce. Autorské právo se při svém zrození zabývalo pouze publikováním; autorské právo dnes reguluje obojí.

Před technologií Internetu toto spojení tolik nevadilo. Způsoby publikování byly nákladné, to znamená, že převážná většina publikací byla komerční. Právní břímě, jakkoli složité a rozsáhlé, nesly vždy komerční entity. Byl to jen další výdaj spojený s~obchodem.

S příchodem Internetu přirozený limit dosahu práva zmizel. Právo nyní dohlíží nejen na tvorbu komerčních autorů, ale stejně účinně i na tvorbu těch ostatních. Přesto by toto rozšíření příliš neznamenalo, kdyby se autorský zákon zabýval pouze „kopírováním“. Jenže když zákon reguluje tak široce a obskurně, stává se toto rozšíření velmi závažným. Náklady zákona teď rozsáhle převažují původní přínosy – jednak tím, jak postihuje nekomerční tvorbu, ale čím dál víc svazuje i tu komerční. Až budeme umět lépe číst mezi řádky, všimneme si, že právo podporuje tvořivost méně a méně -- a stále více chrání jistá odvětví před konkurencí. Právě v~době digitálních technologií, kdy se může rozvinout mimořádný prostor pro komerční a nekomerční kreativitu, zatěžuje právo tvorbu nesmyslně komplexními a vágními pravidly pod hrozbou až obscénně přísných trestů. Můžeme vidět, jak napsal Richard Florida\footnote{\textit{Richard Florida}, americký teoretik zabývající se rozvojem měst a městské společnosti. Proslavil se svou knihou The Rise of the Creative Class (2002). Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Richard_Florida}{\textsf{Wikipedii}}.}, „vzestup kreativní třídy“.\footnote{V knize The Rise of the Creative Class (New York: Basic Books, 2002) Richard Florida ukazuje, že se podstata práce mění směrem ke~kreativitě. Jeho kniha se ale přímo nezabývá právním prostředí, v~němž je ona kreativita rozvíjena, nebo naopak potlačována. Souhlasím s~Floridou v~tom, že tato změna je důležitá a významná, ale zároveň se domnívám, že podmínky, za nichž se může rozvíjet, jsou mnohem zranitelnější. } Naneštěstí vidíme také mimořádný nárůst regulace této třídy.

Tato zátěž nedává z~pohledu naší tradice žádný smysl. Měli bychom se snažit tuto tradici lépe pochopit a také začít používat správný kontext při současných bitvách o~chování označované jako „pirátství“.

% Stránka 4
\chapter{Tvůrci}
\lettrine{V}{} roce 1928 se zrodila velká postava animovaného filmu. Poprvé se objevila v~květnu v~němém propadáku s~názvem \textit{Plane Crazy}. O půl roku později, v~listopadu, se objevila znovu v~Colony Theater v~New Yorku, tentokrát v~prvním dostatečně distribuovaném kresleném filmu \textit{Steamboat Willie}, který byl dokonce doplněný i zvukem. Právě v~tomto filmu se představil raný Mickey Mouse.

Zvuková stopa ve~filmu byla poprvé uvedena o~rok dříve, a to ve~filmu \textit{The Jazz Singer}\footnote{ Česky Jazzový zpěvák. Více o~filmu na \href{http://www.csfd.cz/film/24705-jazzovy-zpevak-jazz-singer-the}{\textsf{ČSFD}}.}. Její úspěch vedl Walta Disneye k~přenesení této techniky také do kreslených grotesek. Tenkrát nikdo nevěděl, zda to bude fungovat a pokud ano, jestli si kreslená groteska se zvukem získá přízeň obecenstva. Když Disney v~roce 1928 předvedl ukázku své práce, reakce obecenstva byla jednoznačná. Disney sám popisuje tento první experiment takto:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Pár mých kluků umělo noty a jeden z~nich hrál na foukací harmoniku. Dali jsme je do místnosti, kde nemohli vidět na plátno a posadili je tak, aby zvuk šel do místnosti, kde naše ženy a kamarádi měli shlédnout film.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Kluci měli za úkol doplnit film hudbou a zvukovými efekty. Po několika nepřesných nástupech si zvuk sedl s~dějem. Hráč na foukací harmoniku hrál melodii a my ostatní s~cínovými pánvemi a píšťalkami jsme dotvořili další zvuky. Synchronizace zvuku a obrazu byla velmi dobrá.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Efekt na naše malé obecenstvo byl elektrizující. Na spojení zvuku a obrazu zareagovali téměř instinktivně. Nejdřív jsem si dokonce myslel, že jde o~žert. Tak mě posadili do hlediště a celé to zahráli znovu. Bylo to příšerné a báječné zároveň! A hlavně to bylo něco nového!“}\footnote{Leonard Maltin, Of Mice and Magic: A History of American Animated Cartoons (New York: Penguin Books, 1987), str. 34–35. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Ub Iwerks, tehdejší Disneyho partner a výjimečně nadaný animátor, tento zážitek popisuje dále: \textit{„Nikdy v~životě jsem nebyl tak nadšen jako tenkrát. Od té doby se tomu nic nevyrovnalo.“}

Disney vytvořil něco zcela nového na základech něčeho poměrně nového. Synchronizace zvuku a obrazu vdechla život nové formě tvorby, která byla do té doby málokdy pro filmy -- kromě těch Disneyho -- něco víc než jen vycpávkou. V začátcích animace to byl Disney a jeho invence, kdo nově nastavil laťku, kterou pak museli druzí dohánět. Často to byl právě Disneyho tvořivý duch, jenž mu umožňoval předstihnout ostatní.

Toto je všeobecně známo. Méně je však známo, že roku 1928 došlo k~další důležité události. V tomto roce natočil jeden geniální komik svou poslední němou grotesku. Jmenoval se Buster Keaton a film byl \textit{Steamboat Bill, Jr.}\footnote{ Česky Plavčík na sladké vodě. Více o~filmu na \href{http://www.csfd.cz/film/24804-plavcik-na-sladke-vode-steamboat-bill-jr/}{\textsf{ČSFD}}.}

Keaton se narodil do rodiny estrádních umělců v~roce 1895. V éře němého filmu se prosadil v~hrané grotesce, kde svými výkony přiváděl obecenstvo k~neovladatelnému smíchu. \textit{Steamboat Bill, Jr.} byl klasickou ukázkou tohoto žánru a vynikal nad ostatními hlavně kaskadérskými kousky. Film byl klasickou Keatonovskou taškařicí a patří mezi nejlepší díla žánru.

\textit{Steamboat Bill, Jr.} byl uveden ještě před Disneyho animovaným filmem \textit{Steamboat Willie} a shoda názvů není náhodná. Steamboat Willie je parodií na Steamboat Bill, Jr.\footnote{Vděčím Davidu Gersteinovi a jeho důkladnému popisu, který je dostupný pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#4}}. Podle Dava Smitha z~Disneyho archivů Disney odvedl poplatky za použití pěti písniček ve~filmu Steamboat Willie: “Steamboat Bill”, “The Simpleton” (Delille), “Mischief Makers” (Carbonara), “Joyful Hurry No. 1” (Baron), and “Gawky Rube” (Lakay). Šestá píseň, “The Turkey in the Straw”, byla tou dobou již ve~veřejném vlastnictví. Z dopisu Davida Smitha Harry Surdenovi; v~archivu autora. } a oba filmy vycházely z~jednoho námětu a to písně „Steamboat Bill“. Takže synchronizace obrazu a zvuku uvedená v~\textit{The Jazz Singer} není jediným zdrojem inspirace pro grotesku \textit{Steamboat Willie}. Svůj podíl na tom má také Keatonův Steamboat Bill, Jr. A z~toho všeho se k~nám nakonec dostal Mickey Mouse.

Taková „výpůjčka“ nebyla pro Disneyho ničím výjimečným -- to bylo v~tehdejším filmovém průmyslu běžné. Disney si v~té době bral na mušku úspěšné celovečerní filmy a parodoval je ve~svých animacích.\footnote{Byl rovněž příznivcem veřejného vlastnictví. Viz Chris Sprigman, “The Mouse that Ate the Public Domain”, Findlaw, 5. března 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#5}}. } Stejně tak jako to dělalo tenkrát mnoho dalších. Rané animované filmy byly plné variací na již úspěšná témata; šlo v~podstatě o~omílání starých věcí. Klíčem k~úspěchu byly vtipné odlišnosti. U Disneyho to byl právě zvuk, který dodal jeho animacím jiskru. (Později to byla spíše kvalitní práce na jednotlivých snímcích, s~níž vítězil.) Tato malá vylepšení byla vytvořena na základě vypůjčeném odjinud. Přidáním něčeho svého k~dílům jiných Disney vytvořil cosi úplně nového, nemluvě o~tom, že často pracoval i s~takovými novinkami, které ještě neměly čas se ani pořádně vžít do povědomí veřejnosti.

Někdy šlo pouze o~nepatrnou výpůjčku. Někdy už o~víc. Vezměme za příklad pohádky bratří Grimmů. Pokud o~nich příliš nevíte, jako jsem až donedávna nevěděl já, tak si patrně budete myslet, že jde o~šťastné a veselé příběhy vhodné jako čtení na dobrou noc pro děti. Ve skutečnosti jsou ale pohádky bratří Grimmů pěkně děsivé. Jen stěží si představím rodiče, kteří se odváží číst tyto krvavé, moralizující příběhy svým dětem před spaním anebo kdykoliv jindy.

Disney vzal tyto příběhy a převyprávěl je tak, aby byly přístupné dnešním dětem. Oživil příběhy dalšími postavami a zjemnil je. Ponechal sice strach a nebezpečí, ale zesměšnil zlověstné prvky a přidal ryzí emoce spolu se soucitem tam, kde byla předtím pouze hrůza. A takto nenaložil pouze s~příběhy bratří Grimmů. Seznam Disneyho prací, ve~kterých si vypůjčil od ostatních, je vskutku rozsáhlý: \textit{Sněhurka} (1937), \textit{Fantasia} (1940), \textit{Pinocchio} (1940), \textit{Dumbo} (1941), \textit{Bambi} (1942), \textit{Song of the South} (1946), \textit{Popelka} (1950), \textit{Alenka v~říši divů} (1951), \textit{Robin Hood} (1952), \textit{Peter Pan} (1953), \textit{Lady a Tramp} (1955), \textit{Legenda o~Mulan} (1998), \textit{Šípková Růženka} (1959), \textit{101 Dalmatinů} (1961), \textit{The Sword in the Stone} (1963), \textit{Kniha Džunglí} (1967) a nakonec jeden z~novějších příkladů, na který bychom asi raději měli rychle zapomenout, a to \textit{Planetu Pokladů} (2003). Ve všech těchto případech vzal Disney (nebo Disney, Inc.) část kreativity z~kultury, která ho obklopovala, smíchal ji se svým vlastním výjimečným talentem, aby správnými poměry nakonec vytvořil dílo s~duší dnešní kultury. Vzít, promíchat, vytvořit. Rip, mix and burn.

Toto je také druh kreativity. Toto je kreativita, které bychom si měli vážit a oceňovat ji. Jsou i názory, že není jiné kreativity, než této. Nemusíme chodit až tak daleko, aby se dala rozpoznat její důležitost. Nazvat ji „Disneyho kreativitou“ by mohlo být poněkud zavádějící. Mnohem přesnější výraz by byl „kreativita Walta Disneyho“ -- jedinečná kombinace umělecké interpretace a nadání, která staví nová patra na pevných základech stávající kultury.

V roce 1928 byla kultura, na které stavěl Disney, stále ještě poměrně mladá. Navíc hranice veřejného vlastnictví\footnote{ \textit{Veřejné vlastnictví}, anglicky public domain, označuje souhrn všech „volných děl“, tedy děl, ke~kterým neexistují žádná vlastnická práva (buď vypršela, nebo nikdy nevznikla). Více o~překladu termínu ve~\href{http://wiki.root.cz/Main/Slovnicek}{\textsf{Slovníčku častých pojmů}}.}, v~němž se pohyboval, ještě nebyly ustálené. Průměrné trvání platnosti copyrightu bylo jen okolo třiceti let a navíc pod něj spadala pouze hrstka děl.\footnote{Do roku 1976 zaručovalo autorské právo autorovi dvě období: počáteční období a prodloužení. „Průměr“ jsem spočítal tak, že jsem vzal vážený průměr všech registrací v~daném roce a podíl obnovení. Takže pokud v~roce 1 proběhlo 100 registrací a jen 15 z~nich jich bylo obnoveno (obnovení je na 28 let), průměrná délka platnosti je 32,2 roku. Údaje o~obnoveních a další podklady naleznete na webové stránce, která je spojená s~touto knihou -- jsou dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#6}}. } To znamená, že po třicet let měli autoři nebo vlastníci copyrightu k~onomu dílu „exkluzivní práva“, která jim umožňovala kontrolu nad určitými způsoby užití. Aby mohl někdo práci dále použít, musel získat povolení majitelů.

Teprve po vypršení těchto práv se dílo přesune do veřejného vlastnictví. Svolení autorů k~dalšímu použití pak již není potřeba. A pokud není potřeba povolení k~užití, není třeba ani právníků. A veřejné vlastnictví je „místem bez právníků“. Také proto mohl Disney použít většinu tvorby z~devatenáctého století a v~roce 1928 na ní stavět. Tato tvorba byla volně přístupná pro kohokoli, ať pro bohatého, či chudého, ať se souhlasem, nebo bez něj.

Takhle věci fungovaly až donedávna. Po většinu naší historie bylo veřejné vlastnictví jen kousek za obzorem. V letech 1790 až 1978 nebyla průměrná doba držení autorských práv delší než třicet dva let, což znamenalo, že mnoho děl starších třiceti let bylo možné volně využít k~další tvorbě, a to bez svolení někoho jiného. V dnešní době by to pro dalšího Walta Disneye znamenalo možnost volně využívat děl z~šedesátých a sedmdesátých let minulého století. Avšak mezi volně využitelná dnes zaručeně patří jen díla vydaná ještě před Velkou hospodářskou krizí ve~30. letech minulého století.

\begin{center}{\large\textbf{* * *}}\end{center}

V každém případě, Walt Disney nebyl tím, kdo měl monopol na „kreativitu Walta Disneye“. A už vůbec ho neměla Amerika. Svobodná kultura měla až donedávna (s výjimkou zemí s~totalitním režimem) velký potenciál a byla poměrně všeobecná.

Vezměme nyní formu tvořivosti, která je sice nesrozumitelná pro mnoho Američanů, ale která je neoddělitelná od kultury Japonska: \textit{manga} a komiksy. Japonci jsou komiksoví fanatici. Okolo 40\% jejich publikací (a 30\% příjmů všech nakladatelství) je tvořeno právě komiksy. Komiksy jsou v~japonské společnosti všudypřítomné. Jsou v~každém novinovém stánku a v~rukou většiny lidí cestujících pozoruhodným systémem japonské hromadné dopravy.

Američané mají ve~zvyku na tuto kulturu pohlížet pohrdavě. Je to náš nemilý povahový rys. Jen málo z~nás totiž vůbec někdy četlo něco podobného těmto „obrázkovým příběhům“, takže jim moc nerozumíme. Pro Japonce manga zachycuje každý aspekt jejich společenského života. Pro nás jsou komiksy jen příběhy s~„postavičkami v~legračních oblečcích“. Není možné říci, že to je, jako kdyby newyorské metro bylo plné čtenářů Joyce či Hemingwaye. Lidé odlišných kultur se prostě baví jinak a Japonci si zvolili právě tento způsob.

Mým záměrem zde není vysvětlovat mangu. Pouze chci uvést jeden druh mangy, který je z~právnického hlediska poněkud zvláštní, ale Disneymu by připadal důvěrně známý.

Tímto fenoménem je \textit{doujinshi}. Doujinshi je komiks, ale jaksi nepůvodní. Tvorba tohoto komiksu se řídí přísnými pravidly etiky. Doujinshi neznamená jen přesnou \textit{kopii}. Autor musí k~dílu, které zpracovává, přispět tím, že jej více či méně upraví. Doujinshi si může vzít za vzor nějaký z~populárních komiksů a přetvořit ho třeba s~jiným příběhem. Nebo může ponechat jeho příběh, zato ale změnit jeho grafické ztvárnění. Není tu žádný návod, jak udělat doujinshi dostatečně „jiné“. Jiné ale být musí, má-li být dílo považováno za pravé doujinshi. Pro tento případ je zde komise, která rozhodne, zda jde o~doujinshi, nebo o~prostou kopii.

Tyto rádoby kopírované komiksy navíc nejsou jenom pouhým nevýznamným zlomkem mangy. Jejich množství je ohromné. Touto metodou, která není nepodobná té Walta Disneye, vytváří doujinshi více než 33\,000 „spolků“ autorů z~celého Japonska. Více než 450\,000 Japonců se schází dvakrát do roka, aby si je na největším veřejném shromáždění vyměňovali a obchodovali s~nimi. Tento trh koexistuje zároveň s~trhem s~mainstreamovou komerční mangou. V některých směrech dokonce s~tímto trhem soutěží. Překvapivé je, že se hlavní hráči komerční části trhu nesnaží s~doujinshi nijak souvisle bojovat. Trh doujinshi rozkvétá navzdory konkurenci i zákonům.

Nejzajímavější na doujinshi je -- alespoň pro právníky -- že vlastně něco takového existuje. Dle japonských autorských práv, které v~tomto případě kopírují americká, je trh s~doujinshi nelegální. Doujinshi jsou jednoduše „napodobeniny“. Je totiž běžné, že tvůrci doujinshi nežádají autory původních děl o~svolení k~jejich napodobování. Za normální se považuje vzít a změnit práci jiných, jako to udělal Walt Disney se \textit{Steamboat Bill, Jr.} Dle japonských i amerických zákonů je takové „vzít si a změnit“ bez svolení nelegální. Jde o~porušení autorského zákona ve~smyslu udělání kopie nebo napodobeniny bez svolení vlastníka autorských práv k~originálu.

Z pohledu mnoha lidí se právě proto, že tento nelegální trh v~Japonsku existuje a vzkvétá, rozvijí následně i trh s~manga komiksy. Jak mi řekl americký ilustrátor Judd Winick: „Počátky komiksů v~Americe byly velmi podobné současné situaci v~Japonsku … Americké komiksy byly zrozeny z~kopírování jednoho od druhého … To je způsob jak se [umělci] učí kreslit – nikoliv tím, že otevřou knihu komiksů a obkreslí ji přes průsvitný papír, ale tím, že si ji prohlíží a napodobují a přetváří to, co vidí.“\footnote{Pro skvělý příběh viz Scott McCloud, Reinventing Comics (New York: Perennial, 2000). }

Nynější americké komiksy jsou docela jiné. Jak Winick vysvětluje, je to způsobeno právě zákony omezujícími tvorbu adaptací komiksů ve~stylu doujinshi. Když jsme mluvili o~Supermanovi, tak mi Winick řekl, že „jednou jsou pravidla daná a tak se jich musíš držet.“ Jsou prostě věci, které Superman dělat „nemůže“. „Pro tvůrce je frustrující držet se pravidel, která jsou padesát let stará.“

V Japonsku se tyto normy berou lehčeji. Někteří tvrdí, že právě to je hlavním důvodem nárůstu obchodu s~mangou. Univerzitní profesor práv Salil Mehra uvádí hypotézu, dle které trh s~manga toleruje porušování autorských práv, protože jejich přehlížení tvoří tento trh bohatším a produktivnějším. Tudíž by zákazem doujinshi byli vlastně poškozeni všichni.\footnote{Viz Salil K. Mehra, “Copyright and Comics in Japan: Does Law Explain Why All the Comics My Kid Watches Are Japanese Imports?” Rutgers Law Review 55 (2002): str. 155 a 182. „Tvůrci mangy a anime by se mohli řídit kolektivním ekonomickým racionálním uvažováním, na jehož základě by se zřekli soudního vymáhání svých práv. Podle jedné z~domněnek by si autoři mangy jako skupina dokonce polepšili, kdyby nesledovali jen svůj osobní zájem a nevynucovali svá práva. V podstatě by se tím vyřešilo vězňovo dilema.“ }

Jak však Mehra přiznává, tak hlavním problémem je značná neprůhlednost mechanismu stojícího za touto liberální odezvou. Je sice možné, že trh jako celek je na tom lépe, když je doujinshi povolené, než kdyby bylo zakázané, ale to nevysvětluje, proč jednotliví vlastníci autorských práv přesto nikoho nežalují. Když v~zákoně není výjimka pro doujinshi (někteří autoři mangy vskutku tvůrce doujinshi již zažalovali), proč neexistuje obecná snaha zabránit tomuto „svobodnému braní“ doujinshi kulturou?

V Japonsku jsem strávil čtyři krásné měsíce a tuto otázku jsem pokládal tak často, jak to jen šlo. Nakonec se mi dostalo odpovědi od mého přítele z~jedné japonské právní kanceláře. „Nemáme dost právníků,“ řekl mi jednoho odpoledne, „Není dostatek zdrojů, aby bylo možné soudit tolik případů.“

Toto je téma, k~němuž se ještě vrátíme: právní regulace je závislá jak na formulacích napsaných v~zákoníku, tak i na nákladech účinného prosazení těchto formulací. Teď se zaměřme na otázky, které se nabízí: bylo by na tom Japonsko lépe, kdyby mělo více právníků? Byla by manga bohatší, kdyby byli tvůrci doujinshi pravidelně žalováni? Může Japonsko získat něco zásadního, pokud se mu podaří ukončit toto sdílení bez jakékoliv náhrady? Poškozuje takové pirátství své oběti, nebo jim pomáhá? Mohou právníci bojující s~tímto pirátstvím pomoci svým klientům, nebo jim spíš ublíží?

\begin{center}{\large\textbf{* * *}}\end{center}

Udělejme si na tomto místě krátkou odbočku.

Pokud jste jako já před deseti lety nebo jako většina lidí, kteří se právě začali věnovat této problematice, pak byste v~tuto chvíli měli být zmateni něčím, o~čem jste nikdy dříve nepřemýšleli.

Žijeme ve~světě, který oslavuje „vlastnictví“. A já sám ho oslavuji také. Věřím v~hodnotu majetku obecně a tedy také v~hodnotu toho, co právníci nazývají „duševním vlastnictvím\footnote{ \textit{Duševní vlastnictví,} anglicky intellectual property (někdy zkracováno jako IP), je souhrnem vlastnických práv v~podobě autorských práv, patentů, obchodních značek apod.}“.\footnote{Pojem duševní vlastnictví je poměrně mladý. Viz Siva Vaidhyanathan, Copyrights and Copywrongs, 11 (New York: New York University Press, 2001). Viz také Lawrence Lessig, The Future of Ideas (New York: Random House, 2001), str. 293 pozn. 26. Tento pojem přesně popisuje „majetková práva“: copyright, patenty, ochranné známky a obchodní tajemství; podstata těchto práv se nicméně velmi liší. } Rozsáhlá a různorodá společnost nemůže přežít bez vlastnictví; společnost rozsáhlá, různorodá a moderní nemůže vzkvétat bez duševního vlastnictví.

Ale stačí jen druhý pohled k~tomu, abychom si uvědomili, že je zde mnoho hodnot, které jednoduše nejde do škatulky „vlastnictví“ zařadit. Tím nemyslím něco jako „za peníze si lásku nekoupíte“, ale spíše hodnoty, které jsou jasnou součástí procesu výroby a to jak komerční tak i neziskové. Kdyby Disneyho animátoři ukradli balík tužek k~nakreslení Steamboat Willie, neměli bychom problém to odsoudit jako špatné, i když jde o~takovou triviální věc, a to i kdyby se to stalo nepozorovaně. Přesto pokud si Disney půjčoval od Bustera Keatona nebo od bratří Grimmů, nešlo o~nic špatného, alespoň v~rámci tehdejšího práva ne. Nebylo nic špatného na výpůjčce od Keatona, protože Disneyho použití jeho práce bylo bráno jako „spravedlivé“. Nebylo nic špatného ani na inspiraci v~příbězích bratří Grimmů, protože jejich práce byla ve~veřejném vlastnictví.

Přestože díla, která si Disney přisvojil -- nebo lépe: díla, která si někdo přisvojí ve~smyslu kreativity Walta Disneye -- jsou hodnotná; naše tradice nám velí neposuzovat tento postup jako špatný. Některé věci prostě zůstávají v~rámci svobodné kultury volně dostupné a taková svoboda je dobrá.

To samé platí i pro doujinshi kulturu. Nebudeme mít problém odsoudit autora doujinshi, kdyby se vloupal do vydavatelství mangy a utekl s~tisícovkou kopií jejich posledních prací, nebo i jen s~jedinou kopií bez zaplacení. Kromě vloupání také zcizil něco hmotného; zákon takovou krádež zakazuje v~jakékoliv formě a je jedno, zda to byla krádež v~malém nebo ve~velkém.

V naší společnosti i mezi japonskými právníky je očividná nevole obvinit umělce tvořící doujinshi komiksy z~„krádeže“. Na tuto formu Walt Disneyho kreativity je pohlíženo jako na spravedlivou a správnou, i když nám právníci nedokážou přesně říct proč.

Takových příkladů jsou tisíce a mohou být nalezeny kdekoliv. Například vědci budující na základech práce jiných vědců se na její použití neptají a ani neplatí za tuto výsadu. („Promiňte, profesore Einsteine, ale mohl byste mi dát svolení k~užití Vaší teorie relativity, abych mohl dokázat, že Vaše domněnky o~kvantové fyzice byly mylné?“) Divadelní společnosti hrají Shakespeara bez jakéhokoliv dotazu o~svolení. (Myslíte si snad, že by se Shakespeare v~naší kultuře rozšířil více, kdyby zde byl jakýsi Centrální úřad správy Shakespearovy pozůstalosti, kde by se nejprve každý musel dotázat na svolení?) I Hollywood v~některých obdobích produkuje více filmů se stejnými náměty: koncem 90. let to bylo pět filmů o~asteroidech a v~roce 1997 dva katastrofické filmy s~ústředním motivem vybuchující sopky.

Tvůrci zde i kdekoliv jinde, vždy a ve~všech dobách, budují na tvorbě minulé i současné. Taková tvorba je vždy a všude alespoň částečně prováděna bez svolení autorů původních děl nebo zaplacení autorských poplatků. Ať už šlo o~společnosti svobodné či kontrolované, žádná nikdy nežádala důsledné odvádění poplatků a udělování svolení na kreativitu ve~stylu Walta Disneye. Namísto toho každá společnost zanechává kousky své kultury k~svobodnému použití -- volnější kultury více než ty méně svobodné, ale všechny to tak do určité míry dělaly.

Tou složitou otázkou tedy není, \textit{zda} je určitá kultura svobodná. Všechny kultury jsou totiž do určité míry svobodné. Tou těžkou otázkou je: „\textit{Jak} svobodná je tato kultura?“ Kam až můžeme zajít v~jejím sdílení a tvorbě na jejích základech? Je tato svoboda vyhrazená pouze pro určitý společenský okruh? Jsou to třeba členové královské rodiny? Prvních deset firem v~žebříčku newyorské burzy? Nebo je tato svoboda všeobecně rozšířená? Pro umělce všeobecně, nebo jen pro ty, kteří mají konexe? Pro hudebníky, ať jsou bílí nebo ne? A co pro filmaře, ať jsou podporováni filmovým studiem nebo ne?

Svobodné kultury jsou kultury nechávající otevřený prostor pro volnou tvorbu; nesvobodné kultury či „kultury povolení“ nechávají méně. Ta naše kultura bývala svobodná. Ale svobody rychle ubývá.

% Stránka 5
\chapter{„Pouhý čtenář“}
\lettrine{V}{} roce 1839 Louis Daguerre vynalezl první praktický způsob, jak vyrobit něco, co bychom dnes nazvali fotografií. Přiléhavě se jim tehdy říkalo „daguerrotypie“. Proces to byl komplikovaný a drahý, a použití se tudíž omezovalo na profesionály a pár zanícených a movitých amatérů. (Dokonce existovala Americká Daguerrova asociace, která se jako všechny podobné asociace podílela na regulaci odvětví omezováním konkurence, aby udržela ceny vysoko.)

I přes vysoké ceny byla poptávka po daguerrotypiích značná. To přimělo vynálezce hledat jednodušší a lacinější způsoby, jak vyrábět „automatické obrázky“. William Talbot brzy objevil proces tvorby „negativů“. Ale protože negativy byly skleněné a bylo nutné je uchovávat vlhké, proces zůstával drahý a těžkopádný. V roce 1870 byly vyvinuty suché desky, které usnadnily oddělení procesu pořizování snímku od vyvolávání. Stále se ale jednalo o~skleněné desky, a proto proces zůstával mimo dosah většiny amatérů.

Technologický převrat, který umožnil masové použití fotografie, nastal teprve v~roce 1888, a to zásluhou jediného muže. George Eastman, sám amatérský fotograf, byl technologií deskové fotografie znechucen. Takříkajíc v~záblesku osvícení si uvědomil, že pokud by bylo možné vytvořit pružný film, šlo by ho navinout na vřeteno. Taková role filmu by se dala odděleně poslat na vyvolání, čímž by se výrazně snížila cena fotografie. Eastman předpokládal, že snížením ceny by mohl dramaticky rozšířit řady fotografů.

Eastman proto vyvinul ohebný, emulzí pokrytý papírový film, který se vkládal do malých, jednoduchých fotoaparátů -- vznikl Kodak. Reklama zdůrazňovala jeho jednoduchost: \textit{„Vy zmáčknete tlačítko, my zařídíme zbytek“}.\footnote{Reese V. Jenkins, Images and Enterprise (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1975), str. 112. } Jak napsal v~„Základech Kodaku“:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Princip systému Kodak je v~oddělení té práce, kterou může při pořizování fotografie zastat kdokoliv, od práce, kterou může provést pouze expert… Vybavíme kohokoliv -- muže, ženu či dítě -- dostatečně inteligentního, aby podržel krabičku rovně a stiskl tlačítko, nástrojem, který z~fotografování zcela odbourává potřebu speciálních zařízení nebo dokonce zvláštních znalostí o~tomto umění. Je s~ním možné pracovat bez předchozího učení, bez temné komory a chemikálií.“}\footnote{Brian Coe, The Birth of Photography (New York: Taplinger Publishing, 1977), str. 53. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Za 25 dolarů mohl fotografovat kdokoliv. Fotoaparát, dodávaný s~filmem, se po použití vrátil do Eastmanovy továrny, kde byl film vyvolán. Cena fotoaparátu a snadnost jeho použití se samozřejmě s~postupem času zlepšily. Svitkový film se tudíž stal základem explozivního rozšíření fotografie. Eastmanův první fotoaparát se začal prodávat roku 1888, o~rok později už Kodak vyráběl více než šest tisíc negativů denně. Mezi lety 1888 a 1909, zatímco se průmyslová výroba zvýšila o~4,7 procenta, prodej fotografického vybavení a materiálu se zvedl o~11 procent.\footnote{Jenkins, str. 177. } Prodeje firmy Eastman Kodak v~tomto období vykazovaly průměrný meziroční nárůst přes 17 procent.\footnote{Podle Jenkins, str. 178. }

Přesto skutečný význam Eastmanova vynálezu nebyl ekonomický, ale společenský. Profesionální fotografie dala lidem možnost nahlédnout do míst, která by jinak nikdy neviděli. Amatérská fotografie jim umožnila zaznamenat jejich vlastní životy způsobem do té doby neuskutečnitelným. Jak píše Brian Coe: \textit{„Album fotografií poprvé poskytuje člověku z~ulice trvalý záznam o~jeho rodině a životě... Poprvé v~historii existuje autentický obrazový záznam podoby a aktivit obyčejného člověka pořízený bez [knižních] interpretací a předsudků.“}\footnote{Coe, str. 58. }

V tomto směru byly fotoaparát a film Kodaku technologií projevu. I tužka nebo štětec byly samozřejmě technologií projevu. Ale jejich užitečné a efektivní zvládnutí amatéry vyžadovalo léta cvičení. S Kodakem se bylo možné projevit mnohem dříve a snáz. Laťka se snížila. Snobové se ušklíbnou nad „kvalitou“, profesionálové budou zlehčovat důležitost tohoto faktu. Ale podívejte se na dítě hledající nejlepší pohled pro obrázek a budete mít jistou představu o~tvořivém prožitku, který Kodak umožnil. Demokratické nástroje daly obyčejným lidem možnost vyjádřit se snadněji, než to do té doby dokázalo cokoliv jiného.

Čeho bylo zapotřebí, aby taková technologie mohla vzkvétat? Eastmanova genialita byla rozhodně podstatnou částí. Ale právní prostředí, v~němž Eastmanův vynález vyrůstal, bylo neméně důležité. V samých počátcích historie fotografování stojí řada soudních rozhodnutí, která mohla výrazně změnit směr, kterým se fotografie ubírala. Soudy byly dotázány, zda fotograf, ať už amatér či profesionál, musí mít povolení, než pořídí snímek. Jejich odpověď zněla ne.\footnote{Jako příklad viz např. Pavesich v. N.E. Life Ins. Co., str. 50 S.E. str. 68 (Ga. 1905); Foster-Milburn Co. v. Chinn, 123090 S.W. str. 364 a 366 (Ky. 1909); Corliss v.Walker, str. 64 F. 280 (Mass. Dist. Ct. 1894). }

Důvod ve~prospěch nutnosti povolení budou znít překvapivě povědomě. Fotograf si něco „bral“ od fotografované osoby nebo budovy, oloupil ji o~nějakou hodnotu. Někteří si dokonce mysleli, že svému cíli krade duši. Tak jako si Disney nemohl vzít tužky, kterými jeho animátoři kreslili Mickeyho, stejně by fotografům nemělo být dovoleno pořídit snímky považované za cenné.

Argument protistrany byl argument neméně známý. Jistě, možná se tu používá něco cenného. Ale občané by měli mít právo fotografovat alespoň ve~veřejných prostorách. (Louis Brandeis, který se později stal soudcem Nejvyššího soudu, si myslel, že pro soukromé prostory by se pravidla měla lišit.\footnote{Samuel D.Warren and Louis D. Brandeis, “The Right to Privacy”, Harvard Law Review 4 (1890): str. 193. }) To by mohlo znamenat, že fotograf získává něco za nic. Tak jako si Disney mohl vzít inspiraci ze~Steamboat Bill, Jr. nebo od bratří Grimmů, i fotograf by měl mít právo udělat snímek bez vyrovnání s~jeho zdrojem.

Naštěstí pro pana Eastmana a pro celou fotografii, tato raná rozhodnutí šla ve~prospěch pirátů. Obecně nebylo k~pořízení a použití obrázku zapotřebí žádného povolení. Svoboda byla standard. (Zákon byl později obdařen výjimkou týkající se slavných lidí: komerční fotografové, dělající snímky známých osobností pro komerční účely, mají více omezení než my ostatní. Ale v~běžném případě může být snímek pořízen bez vyjasnění si práv k~fotografování.\footnote{Viz Melville B. Nimmer, “The Right of Publicity”, Law and Contemporary Problems 19 (1954): 203; William L. Prosser, “Privacy”, California Law Review 48 (1960) str. 398–407; White v. Samsung Electronics America, Inc., 971 F. 2d 1395 (9th Cir. 1992), cert. denied, str. 508 U.S. 951 (1993). })

Můžeme jenom spekulovat, jak by se fotografie vyvíjela, kdyby se zákon vydal jinou cestou. Kdyby rozhodnutí znělo proti, fotograf by musel obdržet povolení. Možná by se svolením musel prokazovat i Eastman Kodak před tím, než by vyvolal film, na němž jsou obrázky zachyceny. Koneckonců, kdyby povolení uděleno nebylo, měl by z~„krádeže“ spáchané fotografem prospěch. Stejně jako Napster těžil z~porušení autorských práv páchaných jeho uživateli, Kodak by profitoval z~porušování „obrazových práv“ fotografy. Můžeme si představit zákon požadující prokázání nějaké formy souhlasu předtím, než by společnost film vyvolala. Můžeme si představit i systém vyvinutý k~prokázání tohoto povolení.

Ačkoliv si dovedeme takový povolovací systém představit, stěží uvěříme, že by fotografie prosperovala tak dobře, kdyby nutnost povolení byla pevnou součástí pravidel. Fotografie by existovala. S postupem času by rostla na důležitosti. Profesionálové by jí dále používali tak jako předtím -- protože profesionálové si mohou spíše poradit s~nástrahami systému povolení. Ale k~rozšíření fotografie mezi obyčejné lidi by nedošlo. Žádný masivní růst by se nekonal. A pochopitelně by rozhodně nenastala žádná demokratizace technologie projevu.

Při jízdě sanfranciskou čtvrtí Presidio můžete potkat dva křiklavě žluté autobusy pomalované pestrobarevnými obrázky s~logem projektu „Just Think!“ („Prostě myslete!“ -- pozn. překl.) namísto jména školy. Ale v~projektech, které tyto autobusy vezou, je jen málo „pouhého“ přemýšlení. Jsou plné technologií, které učí děti pohrávat si s~filmem. Nikoliv s~Eastmanovým filmem. Ani s~filmem pro vaše video. Spíše s~„filmem“ digitálních kamer. Projekt Just think! umožňuje tvořit filmy jako prostředek porozumění a kritiky okolního světa. Každý rok tyto autobusy vyjedou do více než třiceti škol a umožní třem až pěti stům dětí dozvědět se zábavnou formou něco o~médiích. Prací s~médii děti poznávají, kutěním se učí.

Tyto autobusy nejsou laciné, ale technologie, kterou vezou, začíná být. Pořizovací cena vysoce kvalitní digitální střižny prudce klesla. Slovy jednoho analytika: \textit{„Před pěti lety stál dobrý systém pro editaci videa v~reálném čase 25\,000 dolarů. Dnes si můžete profesionální kvalitu pořídit za 595 dolarů.“}\footnote{H. Edward Goldberg, “Essential Presentation Tools: Hardware and Software You Need to Create Digital Multimedia Presentations”, cadalyst, 1. února 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#7}}. } Tyto autobusy jsou plné technologií, které by ještě před deseti lety stály statisíce. A dnes je možné si představit nejen takovéto autobusy, ale i učebny po celé zemi, kde děti budou čím dál více pronikat do toho, co učitelé nazývají „mediální gramotnost“.

\textit{„Mediální gramotnost je,“} říká Dave Yankofsky, výkonný ředitel projektu Just Think!, \textit{„schopnost ... porozumět, analyzovat a pochopit mediální obrazy. Jejím cílem je naučit [děti] to, jak fungují média, jak jsou tvořena, jak jsou podávána a jak k~nim lidé přistupují.“}

Může to vypadat jako zvláštní způsob nahlížení na „gramotnost“. Pro většinu lidí znamená gramotnost čtení a psaní. Faulkner, Hemingway a správný tvar slovesa jsou to, co znají „gramotní“ lidé.

Snad. Ale ve~světě, kde děti ročně shlédnou průměrně 390 hodin televizních reklam a mezi dvaceti a pětačtyřiceti tisíci reklam vůbec \footnote{Judith Van Evra, Television and Child Development (Hillsdale, N.J.: Lawrence Erlbaum Associates, 1990); “Findings on Family and TV Study”, Denver Post, 25. května 1997, str. B6. }, je čím dál důležitější rozumět „gramatice“ medií. Protože tak, jako existuje gramatika psaného slova, mají svou gramatiku i média. A stejně jako se děti učí psát sepisováním spousty mizerné prózy, učí se psát média vytvářením spousty (alespoň zpočátku) mizerných medií.

Stále více akademiků a aktivistů vidí tuto formu gramotnosti jako klíčovou pro příští generaci kultury. Ačkoliv každý, kdo někdy psal, zná obtížnost psaní — jak těžké je rozvíjet děj, udržovat čtenářovu pozornost, používat srozumitelného jazyka — jen málo málokdo z~nás tuší, jak obtížná jsou média. Nebo přesněji, málokdo má představu, jak média fungují, jak působí na obecenstvo a vedou ho dějem, jak spouštějí emoce nebo vytvářejí napětí.

Filmařům trvalo celou jednu generaci naučit se dělat to správně. Ale i poté poznání spočívalo ve~filmování, nikoliv v~psaní o~něm. Dovednost nepřicházela z~knih, ale ze~zkušenosti s~tvorbou filmu. Psát se naučíte vlastním psaním a přemýšlením o~tom, co jste napsali. Ovládat média se naučíte jedině tvorbou a poté přemýšlením nad tím, co jste stvořili.

Spolu s~vývojem médií se měnila i jejich gramatika. Dokud to byl jen film, jak mi vysvětlila Elizabeth Daleyová, děkanka Školy kina a televize Jihokalifornské univerzity (USC) a výkonná ředitelka Annenbergova centra pro komunikaci USC, gramatika spočívala v~\textit{„umístění objektů, barvě, ... rytmu, tempu a textuře “}.\footnote{Rozhovor s~Elizabeth Daleyovou a Stephanií Barishovou, 13. prosince 2002. } Ale s~tím, jak počítače otevírají interaktivní prostor, kde se příběh nejen odehrává, ale i „hraje“, se tato gramatika mění. Přímá kontrola nad dějem je ztracena a je nutné uchýlit se k~jiným technikám. Autor Michael Crichton sice mistrovsky ovládl vyprávění vědeckofantastických příběhů. Když ale zkusil podle jedné ze~svých prací navrhnout počítačovou hru, musel se při tom učit novému řemeslu. Ani úspěšnému spisovateli nebylo zprvu jasné, jak vést lidi hrou bez pocitu, že jsou vedeni.\footnote{Viz Scott Steinberg, “Crichton Gets Medieval on PCs”, E!online, 4. listopadu 2000, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#8}}; “Timeline”, 22. listopadu 2000, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#9}}. }

Tato dovednost je přesně tím uměním, které musí filmový tvůrce ovládnout. Jak to popisuje Elizabeth Daleyová: \textit{„Lidé jsou velmi překvapeni při zjištění, jak jsou filmem vedeni. Filmy jsou perfektně zkonstruované tak, abyste to neviděli a neměli o~tom tušení. Pokud tvůrce uspěje, nezjistíte, jak jste byli vedeni.“} Pokud víte, že jste vedeni byli, film byl neúspěšný.

Přesto posun k~širší gramotnosti — takové, která by kromě textu zahrnovala i zvukové a obrazové prvky — není o~výchově lepších režisérů. Zlepšení ve~filmařské profesi není vůbec cílem. Elizabeth Daleyová vysvětluje:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Z mého pohledu možná nejdůležitější digitální překážkou není přístup k~technice. Je to schopnost ovládnout jazyk, podle kterého stroj pracuje. Jinak bude tímto jazykem umět psát jen málokdo, zatímco my ostatní budeme odsouzeni zůstat pouhými čtenáři.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

„Pouhými čtenáři.“ Pasivními příjemci jinde produkované kultury. Peciválové. Konzumenti. To je svět medií dvacátého století.

Jednadvacáté století může být jiné. Je to zlomový bod: kromě „čtení“ se můžeme naučit i „psát“. Nebo alespoň „číst“ a lépe porozumět umění „psát“. Nebo ještě lépe, „číst“ a pochopit nástroje, kterými „psaní“ vede nebo klame. Smysl gramotnosti obecně, a mediální gramotnosti především, je \textit{„dát lidem možnost vybrat si správný jazyk pro cokoliv, co chtějí stvořit nebo vyjádřit“.}\footnote{Rozhovor s~Daleyovou a Barishovou. } Smyslem je umožnit studentům \textit{„komunikovat jazykem jednadvacátého století“}.\footnote{Tamtéž. }

Jako ostatní jazyky, i tento je pro někoho jednodušší než pro ostatní. A není nutně snazší pro ty, kdo vynikají v~psaném jazyce. Daleyová spolu se Stephanie Barishovou, ředitelkou Ústavu multimediální gramotnosti Annenbergova centra, popisují jeden obzvláště překvapivý příklad projektu uskutečněného na jedné chudé střední škole v~centru Los Angeles. Podle všech tradičních měřítek kvality byla tato škola mizerná. Ale Elizabeth Daleyová a Stephanie Barishová rozeběhly program, který dal dětem příležitost filmově se vyjádřit k~něčemu, s~čím měly zkušenost — k~pouličním přestřelkám.

Výuka pořádaná každý pátek odpoledne postavila školu před do té doby neznámý problém. Zatímco u~většiny předmětů bylo obtížné dostat děti vůbec do školy, v~tomto případě byl problém zcela opačný. \textit{„Děti přicházely v~šest hodin ráno a odcházely v~pět hodin večer.“} Více než v~kterémkoliv jiném předmětu se snažily dokázat to, o~čem by vzdělání mělo být především — naučit se vyjadřovat.

V rámci tohoto předmětu podle Barishové za pomoci všemožného \textit{„materiálu, který děti našly jako volně dostupný na webu“,} a relativně jednoduchých nástrojů umožňujících propojit \textit{„obraz, zvuk a text“} vznikla řada projektů, které vyjádřily o~pouličních přestřelkách něco, co by jinak málokdo pochopil. Byla to přece běžná součást jejich životů. Tento projekt \textit{„jim nabídl nástroje a umožnil jim jak problém pochopit, tak se i k~němu vyjádřit,“} vysvětluje Barishová. Tyto nástroje ale uspěly ve~vyjadřování mnohem lépe, než by mohl obyčejný text. Jak to popsala Stephanie Barishová: \textit{„Kdybyste těm studentům řekli: ‚Musíte o~tom napsat text,‘ jen by rozhodili ruce a šli by dělat něco jiného.“} Zčásti nepochybně proto, že vyjádřit se pomocí textu těmto studentům příliš dobře nejde. Ono vlastně tyto myšlenky ani nejde dost dobře vyjádřit ve~formě textu. Síla poselství závisí na jeho spojení s~formou vyjádření.

\textit{„Ale není vzdělání o~tom naučit děti psát?“} zeptal jsem se. Částečně samozřejmě ano. Ale proč učíme děti psát? Vzdělání, vysvětluje Elizabeth Daleyová, je o~tom dát studentům způsob, jak „vytvořit názor“. Říct, že to znamená jen psaní, je jako říct, že hodiny mluvnice jsou jen o~vyjmenovaných slovech. Text je jen jeden způsob -- a v~porovnání s~ostatními stále slabší a slabší -- jak tvořit názory. Jak Daleyová vysvětlila v~nejpoutavější části rozhovoru:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Ve skutečnosti chcete studentům dát prostředky k~tvorbě názorů. Když jim nabídnete jen text, nebude je to zajímat. Protože to neumí. Představte si třeba Frantu, který se umí dívat na video, umí hrát videohru, umí kreslit graffiti na vaše zdi, umí rozebrat vaše auto a umí spoustu dalších věcí. Jediné, co neumí, je přečíst si váš text. Franta přijde do školy a vy mu řeknete: ‚Franto, jsi negramotný. Nezáleží na tom, co všechno umíš.‘ V tu chvíli má Franta dvě možnost: Buď může zavrhnout vás, nebo sebe. S trochou zdravé sebedůvěry určitě zavrhne vás. [Ale] když místo toho řeknete: ‚Dobře, se vším co umíš, řekni mi něco o~tomto problému. Zahraj mi nějakou hudbu, která to vyjadřuje. Nebo mi ukaž obrazy, které to podle tebe vyjadřují. Nebo mi nakresli něco, co to vyjadřuje.‘ Ne tak, že dáte dítěti videokameru a ... řeknete: ‚Užijeme si trochu legrace s~kamerou a natočíme nějaký film.‘ Místo toho se raději snažte pomoct zachytit prvky, které chápete, které jsou vaším jazykem, a vytvořit nějaký názor na dané téma...}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{To dává obrovskou moc. A potom se samozřejmě stane to, co se stalo ve~všech takových třídách. Narazí na to, že ‚potřebuji tohle vysvětlit a musím o~tom něco napsat.‘ Jak jeden z~učitelů řekl Stephanii, přepíší pak odstavec pětkrát, šestkrát, sedmkrát, osmkrát, než se jim konečně povede.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Proč to dělali? Měli k~tomu dobrý důvod. Potřebovali něco sdělit, ne jen dostat známku. Opravdu potřebovali použít jazyk, který příliš dobře neovládali. Ale pochopili, že tento jazyk jim nabízí velkou moc.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Když dvě letadla narazila do budov Světového obchodního centra, další do Pentagonu a čtvrté havarovalo na poli v~Pensylvánii, vysílala to média po celém světě. Především televize (a média obecně) využila každou příležitost k~převyprávění událostí, kterých jsme byli svědky. Šlo o~převyprávění, protože jsme popsané události viděli. Geniální na tomto odporném teroristickém činu bylo načasování druhého útoku, které zajistilo, že se bude dívat celý svět.

Tato převyprávění si byla postupem času navzájem stále podobnější. Během přestávek hrála stejná hudba a na obrazovce blikaly stejné animace. Rozhovory se vedly podle stejného vzoru. Byla v~nich „vyváženost“ a vážnost. Byly to zprávy zabalené tak, jak jsme si je postupně navykli očekávat: zprávy jako zábava, i když je zábavou tragédie.

Vedle režírovaných zpráv o~„tragédii z~11. září“ mohli ti z~nás, kteří pravidelně sledují dění na internetu, shlédnout i trochu jinou tvorbu. Internet byl zaplaven zprávami o~této události. Přesto tyto internetové zprávy budily velmi odlišný dojem. Někteří shromáždili fotografie z~celého světa a vytvořili z~nich prezentace s~texty. Někteří napsali otevřené dopisy. Objevily se zvukové nahrávky. Byly tu vztek a frustrace. Byly tu snahy vytvořit souvislosti mezi událostmi. Zkrátka kolem události, která upoutala pozornost celého světa, nastal pozoruhodný šrumec ve~smyslu, v~jakém tento termín používá Mike Godwin ve~své knize Cyber Rights. Byly tu kanály ABC a CBS, ale také tu byl internet.

Nechci jen chválit internet, přestože si myslím, že lidé podporující tuto formu vyjadřování si zaslouží pochvalu. Místo toho chci poukázat na její význam. Internet například, podobně jako Kodak, umožňuje lidem zachytit obrazy. A podobně jako ve~studentském filmu z~autobusu Just Think! je možné smíchat obrazy se zvukem a textem.

Na rozdíl od ostatních technologií pro prosté pořizování obrazů ale internet umožňuje sdílet vaši tvorbu s~obrovským množstvím lidí a to prakticky okamžitě. To je pro naši tradici něco nového — nejen že je možné mechanicky zachytit kulturu a kriticky okomentovat události, ale tuto směs obrazů, zvuků a komentářů je možné okamžitě masově rozšířit.

Internetový rozruch po 11. září nebyl jen krátká výjimka, ale počátek. V té době se do lidového povědomí začala dostávat nová forma komunikace, která se rychle rozrůstala: weblog, nebo zkráceně blog. Blog je druh veřejného deníčku. V některých kulturách, například v~Japonsku, dokonce jako deníček více méně funguje. V podobných kulturách blog veřejně ukazuje soukromá fakta — funguje jako elektronický Jerry Springer dostupný z~celého světa. (Jerry Springer je moderátor kontroverzní americké talkshow, v~níž se probírají choulostivá témata -- pozn. překl.)

Ve Spojených státech má blog trochu odlišný charakter. Někteří sice také píší o~svém soukromém životě. Mnoho lidí se ale pomocí blogu zapojuje do veřejné diskuze. Píší o~veřejných problémech, kritizují ty, kteří se podle nich mýlí, kritizují rozhodnutí politiků, navrhují řešení všeobecně známých problémů. Blogy zkrátka vytvářejí pocit lidového shromáždění, kde se ale všichni nemusí setkat ve~stejný čas a kde hovory nemusí nutně navazovat. Nejlepší články blogů jsou relativně krátké; odkazují přímo na výroky ostatních, kritizují je nebo je doplňují. Blogy jsou zřejmě nejdůležitější druh neřízené veřejné diskuze, jaký máme.

Je to silné tvrzení, ale říká o~naší demokracii tolik, co o~samotných blozích. Přijmout tento fakt o~Americe je pro nás, kdo Ameriku tolik milujeme, nejtěžší ze~všeho: naše demokracie zakrněla. Zajisté, máme volby a díky soudům většinou i fungují. Jenže volí v~nich jen poměrně málo lidí. Z volebního cyklu se stala profesionální rutina. Přesto si většina z~nás myslí, že právě toto je demokracie.

Demokracie však nikdy nebyla jen o~volbách. Demokracie znamená doslova vláda lidu a vláda znamená víc než jen pouhé volby. V naší tradici vláda znamená účast na rozhodování skrz věcnou veřejnou diskuzi. Tato myšlenka upoutala pozornost Alexise de Tocquevilla, francouzského právníka z~19. století, který napsal nejdůležitější dílo na téma rané „Demokracie v~Americe.“ Nezaujaly ho svobodné volby, ale soudní porota, instituce, která dává obyčejným lidem právo rozhodnout o~životě nebo smrti souzených. Nejvíce fascinující pro něj bylo, že porota o~rozsudku nejen hlasuje, porota o~něm rokuje. Porotci debatují o~„správném“ rozhodnutí, snaží se jeden druhého přesvědčit, jaké rozhodnutí je „správné“, a v~trestním řízení se musí shodnout na jednomyslném rozsudku.\footnote{Viz např. Alexis de Tocqueville, Democracy in America, kniha 1., přel. Henry Reeve (New York: Bantam Books, 2000), kap. 16. }

I tato instituce dnes v~americkém životě ochabuje. A není žádná systematická snaha podpořit její doplnění občanskou debatou. Někteří sice takovou podporu prosazují.\footnote{Bruce Ackerman and James Fishkin, “Deliberation Day”, Journal of Political Philosophy 10 (2) (2002): str. 129. } V některých městech Nové Anglie dokonce přetrvává něco podobného takové debatě. Pro většinu z~nás ale většinou není ani čas, ani místo, kde by se „demokratická debata“ mohla odehrávat.

Ještě hůře, často to ani není dovoleno. My, nejsilnější demokracie na světě, jsme si vytvořili tvrdou společenskou normu zakazující mluvit o~politice. Je v~pořádku mluvit o~politice s~lidmi, se kterými souhlasíte. Jenže mluvit o~politice s~lidmi, se kterými nesouhlasíte, se považuje za neslušné. Politická diskuze se izoluje a izolovaná diskuze se stává radikální.\footnote{Cass Sunstein, Republic.com (Princeton: Princeton University Press, 2001), str. 65–80, 175, 182, 183 a 192. } Říkáme, co naši přátelé chtějí slyšet, a málokdy slyšíme víc, než říkají naši přátelé.

Navštivte ale blog. Samotná architektura blogu částečně řeší tento problém. Lidé píší, když chtějí psát, a čtou, když chtějí číst. Synchronní komunikace je nejsložitější. Technologie umožňující asynchronní komunikaci rozšiřují komunikační možnosti. Blogy umožňují veřejnou diskuzi bez nutnosti shromažďování na jednom místě.

Blogy navíc vyřešily i problém společenských norem. V prostoru blogů (zatím) není žádná norma, která by zakazovala psát o~politice. A ten prostor je opravdu plný politických názorů, jak pravicových, tak levicových. Některé z~nejoblíbenějších jsou konzervativní, nebo liberální, ale existuje spousta od každé politické barvy. Dokonce i jinak nepolitické blogy občas rozebírají politická témata.

Význam těchto blogů je zatím maličký, ale ne zanedbatelný. Nebýt blogů, mohlo jméno Howarda Deana snadno zmizet z~prezidentské předvolební kampaně roku 2004. Přestože je počet čtenářů malý, určitý efekt tu je.

Jeden z~přímých efektů je třeba na životnost zpráv v~ostatních médiích. Příkladem je skandál Trenta Lotta. Když se Lott „přeřekl“ na oslavě narozenin senátora Stroma Thurmonda a vychvaloval Thurmondovu rasistickou politiku ze~40. let, správně si spočítal, že taková zpráva vyšumí z~novin za necelých 48 hodin. Zpráva se z~nich skutečně vytratila. Netušil ale, jak dlouho vydrží v~prostoru blogů. Blogeři začali tuto zprávu blíže zkoumat. Časem narazili na další případy podobného „přeřeknutí“. Později ji tento rozruch dostal zpátky do novin. Nakonec musel Lott rezignovat na post předsedy senátního klubu.\footnote{Noah Shachtman, “With Incessant Postings, a Pundit Stirs the Pot”, New York Times, 16. ledna 2003, str. G5. }

Odlišná životnost zpráv v~blozích je umožněna absencí komerčních tlaků. Televize a noviny jsou komerční subjekty. Neustále musí přinášet nové zprávy, aby si udržely pozornost diváků a čtenářů. Když ji ztratí, ztratí i peníze. Musí se stále hýbat, podobně jako žraloci.

Blogeři žádné takové omezení nemají. Mohou si dovolit posedlost, mohou se na něco soustředit, mohou být seriózní. Pokud nějaký bloger napíše zvlášť zajímavý článek, začne na něj odkazovat čím dál víc lidí. Spolu s~počtem odkazů začne stoupat i jeho umístění v~žebříčku článků. Lidé čtou populární články; co je populární, je vybráno velmi demokraticky pomocí žebříčků návštěvnosti.

Je tu ještě jedna věc, kterou se blogy liší od novin. Jak mi řekl Dave Winer, jeden z~otců tohoto hnutí a dlouholetý vývojář software, další rozdíl je absence finančního „střetu zájmů“. \textit{„Myslím, že člověk musí [v žurnalistice] počítat se střetem zájmů,“} řekl mi Winer. \textit{„Amatérský novinář buď žádný střet zájmů nemá, nebo je tak snadno odhalitelný, že ho můžete více méně odstranit.“}

Jak se média rozrůstají, tyto střety zájmů nabývají na důležitosti (k tomu se vrátíme později). Velká média mohou před veřejností utajit víc než malá — CNN po válce v~Iráku přiznalo utajování, protože se báli následků pro své zaměstnance.\footnote{Telefonický rozhovor s~Davidem Winerem, 16. dubna 2003. } Také si musí udržovat větší jednotnost zpráv. (Během války v~Iráku jsem na internetu četl článek od někoho, kdo v~té době poslouchal satelitní přenos s~reportérkou v~Iráku. Newyorské studio reportérce pořád opakovalo, že její reportáž je příliš pesimistická: měla předvést něco optimističtějšího. Když odpověděla, že to nemůže zaručit, řekli jí, že oni píší „ten příběh“.)

Blogy dávají amatérům možnost zapojit se do debaty. Amatérům ne ve~smyslu nezkušeným, ale ve~smyslu olympijských atletů, tedy neplacených za svůj výkon. Umožňuje to mnohem širší pohled na příběh, jak ukázaly zprávy o~katastrofě raketoplánu Columbia, kdy stovky lidí z~celého jihozápadu Spojených států využily internet, aby převyprávěly, co viděly.\footnote{John Schwartz, “Loss of the Shuttle: The Internet; A Wealth of Information Online”, New York Times, 2. února 2003, str. A28; Staci D. Kramer, “Shuttle Disaster Coverage Mixed, but Strong Overall”, Online Journalism Review, 2. února 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#10}}. } Navíc to čtenáře nutí přečíst několik různých článků a, jak říká Winer, „zaměřit“ pravdu. Blogy podle Winera \textit{„komunikují přímo s~voliči a nikdo nestojí uprostřed“} — se všemi výhodami a nevýhodami, které to přináší.

Winer vidí budoucnost žurnalistiky nakažené blogy optimisticky. \textit{„Stane se z~toho nezbytná dovednost,“} předpovídá Winer, pro veřejné osobnosti a stále více i pro běžné lidi. Není jisté, jestli z~toho „žurnalistika“ má radost — některým novinářům bylo nařízeno, aby své blogy zrušili.\footnote{Viz Michael Falcone, “Does an Editor’s Pencil Ruin a Web Log?” New York Times, 29. září 2003, C4. (“Ne všechny zpravodajské organizace akceptují blogování svých zaměstnanců. Kevin Sites, korespondent CNN z~Iráku, začal blog o~svých zážitcích 9. dubna a ukončil ho o~dvanáct dní později na přání svého nadřízeného. Minulý rok byl z~redakce propuštěn Steve Olafson, reportér Houston Chronicle, za to, že pod pseudonymem psal blog o~některých tématech a lidech ze~svých článků.“ } Tak jako tak je jasné, že se nacházíme v~přechodném období. \textit{„Spousta věcí, které teď děláme, jsou jen rozcvička,“} řekl mi Winer. Spousta věcí bude muset ještě uzrát, než tento prostor přinese svůj zralý efekt. A protože tato forma vkládání obsahu na internet provokuje nejméně (ve smyslu porušování autorských práv), Winer podotýká, že \textit{„nás zakážou až jako poslední“}.

Toto vyjadřování ovlivňuje demokracii. Winer si myslí, že se to děje, protože \textit{„nemusíte pracovat pro někoho, kdo řídí, [pro] strážce brány“}. To je pravda. Ale také to ovlivňuje demokracii ještě jinak. Když stále více občanů píše o~svých myšlenkách a obhajuje je, změní to způsob, jakým se lidé dívají na politické problémy. Mýlit se jen ve~své hlavě je snadné. Když vaše myšlenky mohou kritizovat ostatní, je to mnohem těžší. Ovšem, jen málokdo přizná, že se o~svém omylu nechal přesvědčit. Ale ještě méně lidí bude ignorovat, že jim někdo omyl dokázal. Psaní myšlenek, argumentů a kritiky posiluje demokracii. Dnes se takové psaní odehrává v~pár milionech blogů. Až jich bude deset milionů, bude z~toho zajímavá zpráva.

John Seely Brown je vedoucí výzkumu firmy Xerox Corporation. Jeho prací je, jak popisuje na své webové stránce, \textit{„lidské učení a ... tvorba znalostního prostředí pro vznik ... inovací“}.

Brown se tedy dívá na tyto technologie digitální tvořivosti z~trochu jiné perspektivy, než jakou jsem zatím načrtl. Určitě by byl nadšený z~každé technologie, která může posílit demokracii. Ale opravdový původ jeho nadšení pramení ze~způsobu, jakým tyto technologie ovlivňují učení.

Brown věří, že se učíme kutěním. Když \textit{„spousta z~nás vyrůstala,“} vysvětluje, vrtali jsme se \textit{„v motorech motorek, sekaček na trávu, automobilech, rádiích apod“.} Digitální technologie ale umožňují odlišný druh kutění — s~abstraktními myšlenkami v~konkrétní podobě. Děti v~projektu Just Think! nejen přemýšlí o~tom, jak předvolební klip zobrazuje politika, ale pomocí digitální technologie mohou klip rozebrat a pozměnit, povrtají se v~něm, aby zjistily, jak a co dělá. Digitální technologie odstartovaly určitý druh kutilství, nebo „svobodné koláže“, jak to nazývá Brown. Spousta lidí může pozměnit a doplnit tvorbu mnoha jiných.

Zatím nejlepším příkladem tohoto druhu kutilství je svobodný software, či open-source software (FS/OSS). FS/OSS je software, jehož zdrojový kód se sdílí. Každý si může stáhnout technologii, díky níž FS/OSS programy běží. A každý, kdo chce dopodrobna poznat, jak ta či ona část FS/OSS pracuje, si může s~kódem pohrát.

Tahle příležitost vytváří \textit{„zcela nový přístup k~učení,“} říká Brown. \textit{„Jakmile se do něčeho podobného pustíte,… celá komunita vidí výsledky vaší práce a ostatní se začnou vaším kódem zabývat, hrát si s~ním, zkoušet ho a vylepšovat“}. Každé úsilí lze považovat vlastně za jakési učednictví. \textit{„Open source se stává pro učednictví stěžejní platformou.“}

V tomto procesu \textit{„jsou věci, s~nimiž si pohráváte, abstraktní. Je to kód.“} Děti \textit{„jsou stále více schopné hrát si s~abstraktními věcmi a toto ‚abstraktní kutění‘ přestává být izolovanou činností, kterou se zabýváte po večerech v~garáži. Pořád kutíte, ale jde o~kolektivní záležitost … Hrajete si s~tvorbou jiných. Čím víc si hrajete, tím víc se zlepšujete.“} A čím víc se zlepšujete, tím víc se toho naučíte.

Stejná věc se děje také v~případě obsahu. Pokud je obsah součástí webu, lze i zde pozorovat kolektivní podstatu spolupráce. \textit{„Web [je] první médium, které opravdu doceňuje více podob inteligence,“} říká Brown. Předchozí technologie, jako byly psací stroje a textové procesory, pomáhaly rozvinout pouze text. Web umí mnohem víc. \textit{„Web … pokud máte hudební, výtvarné či herecké nadání nebo se zajímáte o~film … poskytuje spoustu možností, jak začít. [Web] dokáže rozvinout a ocenit všechny tyto rozličné schopnosti.“}

Brown zdůrazňuje stejnou věc jako Elizabeth Daleyová, Stephanie Barishová a projekt Just Think! a sice to, že hraní si s~kulturou nejenže nás něco naučí, ale zároveň dává vzniknout i něčemu novému. Rozvíjí talent různými způsoby a pěstuje odlišný způsob vnímání.

Přesto svoboda potřebná k~tomuto „kulturnímu kutění“ není vůbec zaručená. Naopak, zdá se (a my na to ještě v~této knize narazíme), že tato svoboda je stále více omezována. Zatímco váš táta měl samozřejmé právo vrtat se v~motoru auta, už není tak jasné, zda se budou vaše děti moci „vrtat“ v~obrázcích, které jen tak někde najdou. Právní úpravy a stále víc i technologie zasahují do svobod, které samy (společně se zvědavostí) dosud zajišťovaly.

Zmíněná omezení se stávají předmětem studia vědců a akademiků. Profesor Ed Felten z~Princetonské univerzity, s~nímž se setkáme v~desáté kapitole, vymyslel silný argument podporující „právo kutit“ v~oblasti informatiky a znalostí obecně.\footnote{Viz např. Edward Felten and Andrew Appel, “Technological Access Control Interferes with Noninfringing Scholarship”, Communications of the Association for Computer Machinery 43 (2000): str. 9. } Přesto uvedený Brownův pohled je prvotní, mladší, nebo podstatnější, chcete-li. Týká se toho, co se děti mohou nebo nemohou učit kvůli zákonům.

\textit{„To je směr, kterým se vzdělávání v~jednadvacátém století ubírá,“} vysvětluje Brown. Musíme \textit{„pochopit, jak děti digitálního věku přemýšlí a jak se chtějí učit.“}

\textit{„Zatím,“} pokračoval Brown, a další průběh této knihy mu dá za pravdu, \textit{„budujeme právní systém, který naprosto potlačuje přirozený vývoj dnešních digitálních dětí … Vytváříme architekturu, která umožňuje rozvíjet šedesát procent mozkové kapacity [a zároveň] právní systém, který tuto kapacitu zakazuje používat.“}

Vytváříme technologii, která spojuje půvab Kodaku s~filmem a zvukem, která navíc umožňuje přidat svůj komentář a odeslat to všechno do světa. Zároveň však vytváříme zákony, které mají zamezit této technologii v~dalším rozmachu.

\textit{„Kultura se v~takové situaci vytvářet prostě nedá,“} uštěpačně podotkl Brewster Kahle, kterého potkáme v~deváté kapitole, během neobvyklé chvilky sklíčenosti.

% Stránka 6
\chapter{Příběh jednoho vyhledávače}
\lettrine{N}{}a podzim roku 2002 začal Jesse Jordan z~Oceanside v~New Yorku studovat výpočetní techniku na Rensselaerově polytechnickém institutu (RPI) v~Troy v~New Yorku. Přestože není programátor, rozhodl se v~říjnu trochu si pohrát s~vyhledávačem na síti RPI.

RPI je jedna z~předních amerických technických výzkumných institucí. Nabízí studium oborů od architektury a strojírenství až po výpočetní techniku. Víc než 65 \% z~jejich 5000 studentů odmaturovalo mezi 10 \% nejlepších studentů svých středních škol. Najdete tu dokonalou směs talentu a zkušeností pro vymýšlení a inovace, generaci pro věk počítačových sítí.

Počítačová síť RPI navzájem propojuje studenty, učitele i vedení školy. Také připojuje RPI k~Internetu, avšak zdaleka ne vše dostupné ze~sítě RPI je dostupné i z~Internetu. Síť je navržena tak, aby studentům umožňovala přístup jak na Internet, tak i širší přístup k~ostatním členům komunity na RPI.

Vyhledávače jsou měřítkem otevřenosti sítě. Google nám všem fantastickým zlepšením kvality vyhledávání přiblížil Internet. Specializované vyhledávače to umí ještě lépe. Cílem „intranetových“ vyhledávačů, tedy vyhledávačů pracujících jen v~rámci sítě konkrétní instituce, je nabídnout uživatelům uvnitř této instituce lepší přístup k~jejím materiálům. Podniky to dělají pořád, umožňují zaměstnancům přístup k~materiálům nedostupným zvenku. A univerzity to dělají také.

Samotná technologie sítí vyhledávače podporuje. Microsoft má například síťový souborový systém, který umožňuje vyhledávačům navrženým pro danou síť snadno získat informace o~obsahu volně dostupném uvnitř této sítě. Jesseho vyhledávač této technologie uměl využít. Používal možnosti síťového souborového systému Microsoftu k~sestavení seznamu všech souborů dostupných uvnitř sítě RPI.

Jesseho vyhledávač nebyl na síti RPI zdaleka první. Byla to jen jednoduchá úprava staršího vyhledávače, který vytvořil někdo jiný. Jeho nejdůležitější vylepšení oproti předchozím vyhledávačům byla oprava chyby v~systému pro sdílení souborů od Microsoftu, která mohla způsobit pád systému. Když jste na Windows u~starších vyhledávačů zkusili stáhnout soubor z~počítače, který byl v~tu dobu odpojený, systém na vašem počítači mohl spadnout. Jesse tento problém vyřešil tak, že do vyhledávače přidal tlačítko, kterým se dalo ověřit, jestli je daný počítač stále připojený.

Jesse spustil svůj vyhledávač koncem října. Během následujících šesti měsíců ho dále vylepšoval. V březnu už fungoval docela dobře. Jesse měl záznamy o~více než milionu souborů všech druhů, které byly k~nalezení na uživatelských počítačích.

Seznam jeho vyhledávače tedy obsahoval obrázky, které si studenti mohli dát na své webové stránky, kopie poznámek a výzkumu, kopie informačních letáků, videoklipy vytvořené studenty, univerzitní brožury — prostě cokoliv, co uživatelé sítě RPI dali do sdílených adresářů svých počítačů.

Ale ten seznam také obsahoval hudební soubory. Vlastně celá čtvrtina seznamu Jesseho vyhledávače byly hudební soubory. To ale také znamená, že tři čtvrtiny nebyly, a — aby to bylo naprosto jasné — Jesse se nijak nesnažil přimět lidi, aby si do svých sdílených adresářů dávali hudební soubory. Nijak na ně ani nezaměřil svůj vyhledávač. Byl to jen kluk hrající si s~technologií podobnou Googlu na univerzitě, kde studoval výpočetní techniku, tedy právě kutění bylo cílem. Na rozdíl od Googlu a Microsoftu z~toho neměl žádné peníze, nebyl ve~spojení s~žádnou firmou, která by na tomto experimentu vydělávala. Byl to kluk hrající si s~technikou v~prostředí, kde podobné kutění bylo přesně to, co měl dělat.

Třetího dubna 2003 byl Jesse kontaktován proděkanem pro studijní záležitosti RPI. Proděkan Jesseho informoval, že Americká asociace hudebního průmyslu (RIAA) podává žalobu proti němu a třem dalším studentům, které ani neznal, z~toho dva byli z~jiných univerzit. O několik hodin později Jesse dostal dokumenty k~žalobě. Když je četl a díval se na reportáže o~této žalobě, stále více žasl.

„\textit{Bylo to absurdní,}“ řekl mi. „ \textit{Nemyslím si, že jsem udělal něco špatného...Nemyslím si, že je něco špatného na vyhledávači, který jsem provozoval, nebo... na tom, co jsem s~ním dělal. Chci říct, že jsem ho nijak neupravil, aby podporoval nebo usnadňoval práci pirátům. Jen jsem ten vyhledávač upravil, aby se snadněji používal.}“ — tedy opět, vyhledávač, který Jesse sám nevytvořil, používající systém pro sdílení souborů ve~Windows, který také nevytvořil, umožňoval členům komunity na RPI přístup k~obsahu, který Jesse sám nevytvořil ani nenabízel a jehož většina neměla nic společného s~hudbou.

Jenže RIAA označila Jesseho za piráta. Tvrdili, že řídil síť a tedy „úmyslně“ porušoval autorské zákony. Požadovali zaplacení odškodného za jeho chybu. V případech „úmyslného porušení“ určuje americký autorský zákon takzvané „zákonné odškodné“. To umožňuje vlastníkům autorských práv požadovat 150\,000 dolarů za každé porušení. Protože RIAA uváděla víc než sto různých porušení, požadovali od Jesseho alespoň 15\,000\,000 dolarů.

Podobné žaloby byly podány na tři další studenty: jednoho také z~RPI, dalšího z~Michiganské technické univerzity a jednoho z~Princetonu. Jejich situace byly podobné. Přestože podrobnosti se lišily, to hlavní bylo vždy stejné: RIAA si dělala nárok na obrovské odškodné. Kdybyste sečetli požadavky, tyto čtyři žaloby žádaly soudy Spojených států o~přiznání téměř 100 miliard dolarů odškodného, šestinásobek celkového zisku filmového průmyslu v~roce 2001.\footnote{Tim Goral, “Recording Industry Goes After Campus P-2-P Networks: Suit Alleges \$97.8 Billion in Damages”, Professional Media Group LCC 6 (2003): str. 5, dostupné v~2003 WL 55179443. }

Jesse zavolal rodičům. Podpořili ho, ale byli dost vyděšení. Jeho strýc byl právník. Začal s~RIAA vyjednávat. Chtěli vědět, kolik měl Jesse peněz. Jesse si naspořil 12\,000 dolarů z~letních brigád a dalších zaměstnání. Chtěli tedy 12\,000 dolarů za stažení žaloby.

RIAA chtěla od Jesseho, aby přiznal, že udělal něco špatného. Odmítl. Chtěli po něm, aby souhlasil s~nařízením, které by mu v~podstatě zakazovalo po zbytek života pracovat v~mnoha technických oborech. Odmítl. Vysvětlili mu, že soudní proces nebude příjemný. (Podle vyprávění Jesseho otce hlavní právník žaloby, Matt Oppenheimer, řekl Jessemu: „\textit{K zubaři jako já bys už podruhé nechtěl jít.}“) A po celou dobu RIAA trvala na tom, že nestáhne žalobu, dokud od Jesseho nedostane všechny jeho úspory.

Jesseho rodina byla těmito požadavky pobouřena. Chtěli bojovat. Jenže Jesseho strýc poučil rodinu o~povaze amerického právního systému. Jesse mohl s~RIAA bojovat. Dokonce mohl i vyhrát. Ale cena obhajoby v~podobném soudním sporu by činila nejméně 250\,000 dolarů. Ani kdyby vyhrál, tyto peníze by nedostal zpět. Kdyby vyhrál, měl by v~ruce kus papíru, že vyhrál, a jiný kus papíru, že on a jeho rodina jsou na mizině.

Jesse stál před mafiánskou volbou: buď 250\,000 dolarů a šance vyhrát, nebo 12\,000 dolarů a dohoda.

Nahrávací společnosti trvají na tom, že jde o~věc zákona a morálky. Nechme však zákon chvíli stranou a zamysleme se nad morálkou. Co je na podobné žalobě morálního? Co je čestného na obětních beráncích? RIAA je neobyčejně silná lobby. Prezident RIAA údajně ročně vydělává přes milion dolarů. Na druhou stranu umělci nejsou příliš dobře placení. Průměrný hudebník vydělává 45\,900 dolarů ročně.\footnote{Occupational Employment Survey, Ministerstvo práce USA (2001) (27–2042—Musicians and Singers). Viz také National Endowment for the Arts, More Than One in a Blue Moon (2000). } RIAA má mnoho možností, jak ovlivňovat a usměrňovat politiku. Tak co je morálního na obrání studenta o~peníze jen za to, že provozoval vyhledávač?\footnote{Douglas Lichtman o~podobném tématu v~“KaZaA and Punishment”, Wall Street Journal, 10. září 2003, str. A24. }

Třiadvacátého června Jesse předal své úspory právníku RIAA. Žaloba na něj byla stažena. A tímto se kluk, který se prokutil k~žalobě o~15 milionů dolarů, stal aktivistou:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{[Předtím] jsem rozhodně nebyl aktivistou. Nikdy jsem nechtěl být aktivistou. ... [Ale] oni mne k~tomu dohnali. Nikdy bych nic takového nečekal, ale myslím si, že to, co udělala RIAA, je úplně absurdní.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Jesseho rodiče se netají určitou hrdostí nad svým zdráhavým aktivistou. Jak mi řekl Jesseho otec: „\textit{[Jesse] se považuje za velmi konzervativního, a já mám stejný názor. ... Není to žádný fanatik. ... Přijde mi podivné, že šli zrovna po něm. Ale on chce lidem ukázat, že vysílají špatné poselství. A chce to napravit.}“

% Stránka 7
\chapter{„Piráti“}
\lettrine{P}{}okud „pirátství“ znamená využívání tvůrčího vlastnictví ostatních bez jejich svolení – tedy pokud platí „jestliže hodnota, pak nárok“ -- pak historie mediálního průmyslu je i historií pirátství. Všechna významná odvětví dnešních „velkých médií“ – film, hudba, rozhlas i kabelová televize – se zrodila z~určitého druhu takto definovaného pirátství. Celý příběh je o~tom, jak se piráti předchozí generace stávají běžnými členy společnosti generace následující – až doteď.

\section{Film}
Hollywoodský filmový průmysl byl vybudován prchajícími piráty.\footnote{Jsem vděčný Peteru DiMaurovi, že mě upozornil na tuto myšlenku. Viz také Siva Vaidhyanathan, Copyrights and Copywrongs, 87–93, která se zabývá podrobnostmi Edisonových “dobrodružství” z~pohledu copyrightu a patentů. } V raném dvacátém století se výtvarníci a režiséři stěhovali z~východního pobřeží USA do Kalifornie částečně proto, aby unikli regulaci, kterou umožňovaly patenty vynálezci filmu Thomasi Edisonovi. Tato regulace byla uplatňována skrze monopolní společnost („trust“) Motion Pictures Patents Company a byla založena na tvůrčím vlastnictví Thomase Edisona – patentech. Edison zformoval MPPC, aby uplatnil svá práva poskytovaná tímto tvůrčím vlastnictvím, a MPPC to s~regulací myslelo opravdu vážně. Jak jeden komentátor vyprávěl část příběhu:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Leden 1909 byl stanoven jako nejzazší termín k~tomu, aby všechny společnosti splnily licenční podmínky. V únoru nelicencovaní psanci, označující se za nezávislé, protestovali proti trustu a pokračovali v~činnosti, aniž by se podrobili Edisonovu monopolu. V létě 1909 bylo hnutí za nezávislost v~plném proudu, producenti a majitelé kin používali ilegální vybavení a filmový materiál z~dovozu k~vytvoření svého vlastního nezákonného trhu.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Protože země zažívala obrovský nárůst počtu biografů, Edisonova patentová společnost se rozhodla reagovat na hnutí nezávislých zformováním násilnické dceřiné společnosti známé jako General Film Company, zaměřené na bránění přístupu nelicencovaným nezávislým. General Film svými legendárními donucovacími postupy konfiskoval nelicencované vybavení, ukončil dodávky zboží pro kina, která promítala nelicencované filmy, a efektivně monopolizoval distribuci pomocí akvizice všech filmových obchodů, kromě jediného, jenž patřil nezávislé společnosti Williama Foxe, který vzdoroval trustu dokonce i po tom, co byla jeho licence zrušena.“}\footnote{J. A. Aberdeen, Hollywood Renegades: The Society of Independent Motion Picture Producers (Cobblestone Entertainment, 2000) a rozšiřující texty “The Edison Movie Monopoly: The Motion Picture Patents Company vs. the Independent Outlaws”, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#11}}. Pro diskusi ekonomických motivů za těmito omezeními a pro omezení fonografů nastolená Victorem viz Randal C. Picker, “From Edison to the Broadcast Flag: Mechanisms of Consent and Refusal and the Propertization of Copyright” (Září 2002), University of Chicago Law School, James M. Olin Program in Law and Economics, Working Paper No. 159. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Napstery oněch dní, „nezávislí“, byly společnosti jako Fox. A stejně jako dnes proti nezávislým stál rázný odpor. \textit{„Natáčení byla přerušována krádežemi vybavení a často se stávaly 'nehody' vedoucí ke~ztrátě negativů, vybavení, budov a někdy i končetin nebo životů.“}\footnote{Marc Wanamaker, “The First Studios”, The Silents Majority, archivováno pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#12}}. } To vedlo nezávislé k~útěku z~východního pobřeží. Kalifornie byla dostatečně daleko z~Edisonova dosahu, takže tvůrci filmů tam mohli „loupit“ jeho vynálezy bez obav ze~zákona. A vůdci hollywoodských filmařů v~čele s~Foxem přesně to dělali.

Kalifornie samozřejmě rostla velmi rychle a efektivní vymahatelnost federálních zákonů se nakonec rozšířila i na západ. Patenty však zaručují svým majitelům opravdu „omezený“ monopol (v té době jen na sedmnáct let), takže než se objevilo dost federálních policistů, patenty vypršely. Zrodil se nový průmysl, částečně z~krádeže Edisonova tvůrčího vlastnictví.

\section{Nahrávky}
Nahrávací průmysl vznikl z~jiného druhu pirátství, ale k~jeho pochopení je třeba znát více podrobností o~právní regulaci hudby.

V době, kdy Edison a Henri Fourneaux vynalezli stroje pro reprodukci hudby (Edison fonograf, Fourneaux mechanický klavír), dával zákon skladatelům výlučné právo kontrolovat kopírování své hudby a její veřejnou produkci. Jinými slovy, kdybych chtěl v~roce 1900 kopii hitu Phila Russela z~roku 1899 „Happy Mose“, musel bych podle zákona zaplatit za kopii partitury a také za právo zahrát ji na veřejnosti.

Ale co kdybych si chtěl nahrát „Happy Mose“ pomocí Edisonova fonografu nebo Fourneauxova mechanického klavíru? Zde zákon tápal. Bylo jasné, že bych si musel koupit kopii partitury, podle které bych nahrával. A také bylo jasné, že bych musel zaplatit za jakoukoliv veřejnou produkci nahrávané písně. Ale nebylo už zcela jasné, zda budu muset platit za „veřejné vystoupení“, kdybych si píseň nahrál doma (ani dnes Beatles nic nedlužíte, když si zpíváte jejich písně ve~sprše), nebo kdybych píseň nahrál z~paměti (kopie ve~vaší hlavě nejsou — zatím — regulované autorským zákonem). Tedy kdybych nazpíval píseň do záznamového zařízení v~soukromí svého domu, nebylo by zcela jasné, jestli něco dlužím skladateli. A především nebylo jasné, zda něco dlužím skladateli, pokud budu vytvářet kopie těchto záznamů. Vzhledem k~této mezeře v~zákoně bych tedy mohl efektivně pirátsky kopírovat cizí písně, aniž bych musel cokoliv platit skladateli.

Skladatelé (a nakladatelé) nebyli z~této příležitosti pro piráty příliš nadšení. Jak to komentoval senátor za Jižní Dakotu Alfred Kittredge,

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Představte si tu nespravedlivost celé věci. Skladatel napíše píseň nebo operu. Nakladatel draze koupí práva na její tisk a prodej. Pak přijdou fonografické společnosti a společnosti vyrábějící záznamové svitky do mechanických klavírů a klidně ukradnou duševní práci skladatele i vydavatele, aniž by braly ohled na [jejich] práva.“}\footnote{To Amend and Consolidate the Acts Respecting Copyright: Hearings on S. 6330 and H.R. 19853 Before the (Joint) Committees on Patents, 59th Cong. 59, 1st sess. (1906) (výpověď senátora Alfreda B. Kittredgea z~Jižní Dakoty, předsedy), reprint v~Legislative History of the 1909 Copyright Act, E. Fulton Brylawski and Abe Goldman, eds. (South Hackensack, N.J.: Rothman Reprints, 1976). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Novátoři, kteří vyvinuli technologie záznamu práce ostatních, byli \textit{„příživníky na dřině, práci, talentu a géniu Amerických skladatelů“}\footnote{To Amend and Consolidate the Acts Respecting Copyright, 223 (výpověď Nathana Burkana, právního zástupce Music Publishers Association). } a \textit{„hudební nakladatelství“} byla tím, kdo byl \textit{„vydán na milost těmto pirátům“.}\footnote{To Amend and Consolidate the Acts Respecting Copyright, 226 (výpověď Nathana Burkana, právního zástupce Music Publishers Association). } John Philip Sousa to řekl jak přímo to jen jde: \textit{„Když vydělávají na mé práci, chci z~toho podíl.“}\footnote{To Amend and Consolidate the Acts Respecting Copyright, 23 (výpověď Johna Philipa Sousy, skladatele). }

Tyto argumenty mají povědomé ozvěny v~dnešních bojích, stejně jako protiargumenty. Novátoři, kteří vyvinuli mechanický klavír, tvrdili, že \textit{„se dá snadno dokázat, že zavedení automatických hudebních přehrávačů nevzalo skladatelům nic, co by měli před jejich vznikem“}. Stroje naopak spíše zvýšily prodej partitur.\footnote{To Amend and Consolidate the Acts Respecting Copyright, 283–84 (výpověď Alberta Walkera, zástupce newyorské Auto-Music Perforating Company). } V každém případě obhájci technologie argumentovali, že povinností kongresu je \textit{„zvážit nejprve zájem veřejnosti, kterou představovali a jíž sloužili“}. \textit{„Všechny řeči o~'krádeži',“} napsal hlavní právní zástupce společnosti American Graphophone Company, \textit{„jsou obyčejné žvásty, neboť neexistuje žádné jiné vlastnictví hudby, literatury nebo umělecké tvorby, krom toho, které je definované zákonem“}.\footnote{To Amend and Consolidate the Acts Respecting Copyright, 376 (připravené memorandum Philipa Maura, patentového zástupce American Graphophone Company Association). }

Zákon brzy rozhodl tuto bitvu ve~prospěch skladatelů a nahrávajících umělců. Kongres novelizoval zákon, aby zajistil, že skladatelé budou placeni i za „mechanické reprodukce“ své hudby. Ale místo aby prostě udělil skladateli úplnou kontrolu nad nahráváním, dal kongres nahrávajícím umělcům právo nahrávat hudbu za cenu stanovenou kongresem, pokud skladatel alespoň jednou svolil k~jejímu nahrání. Toto je část autorského zákona, která umožňuje předělávky. Pokud skladatel povolí nahrání své písně, ostatní mohou tuto píseň také nahrávat, pokud skladateli zaplatí zákonem určený poplatek.

Americké právo to běžně nazývá „povinná licence“, ale zde tomu budu říkat „zákonná licence“. Zákonná licence je licence, jejíž podmínky jsou dané zákonem. Od novelizace autorského zákona kongresem roku 1909 mohly nahrávací společnosti volně distribuovat kopie záznamů, pokud platily zákonem stanovené poplatky skladateli (nebo vlastníku autorských práv).

V autorských zákonech je to výjimka. Když John Grisham napíše román, pak ho vydavatel smí publikovat jen s~Grishamovým svolením. Grisham na oplátku může za povolení chtít libovolnou sumu. Cenu za publikování Grishama tedy určuje Grisham a autorský zákon říká, že nemáte právo používat Grishamovu práci bez jeho svolení.

Jenže zákon regulující nahrávání povoluje nahrávajícím umělcům mnohem méně. A tedy vlastně podporuje nahrávací průmysl určitým druhem pirátství — dává nahrávajícím umělcům omezenější práva než ostatním tvůrcům. Beatles mají nad svou tvorbou menší kontrolu než Grisham. A ten, kdo z~této omezené kontroly těží, je nahrávací průmysl a veřejnost. Nahrávací průmysl dostává něco hodnotného za méně, než by jinak zaplatil; veřejnost dostává přístup k~mnohem širší hudební tvorbě. Kongres otevřeně uvedl své důvody pro vytvoření tohoto práva. Obával se monopolní moci vlastníků práv a toho, že by tato moc mohla potlačovat další tvorbu.\footnote{Copyright Law Revision: Hearings on S. 2499, S. 2900, H.R. 243, a H.R. 11794 Before the (Joint) Committee on Patents, 60th Cong., 1st sess., str. 217 (1908) (výpověď senátora Reeda Smoota, předsedy), reprint v~Legislative History of the 1909 Copyright Act, E. Fulton Brylawski and Abe Goldman, eds. (South Hackensack, N.J.: Rothman Reprints, 1976). }

Přestože je dnes nahrávací průmysl k~tomuto tématu velmi zdrženlivý, v~minulosti silně podporoval zákonné licence pro nahrávky. Jak se píše ve~zprávě parlamentního justičního výboru z~roku 1967,

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„výrobci nahrávek důrazně argumentovali, že povinný licenční systém musí zůstat zachován. Tvrdili, že nahrávací průmysl je půlmiliardový obchod velké ekonomické důležitosti ve~Spojených státech i po celém světě; nahrávky jsou dnes hlavním prostředkem šíření hudby, což vytváří zvláštní problémy, neboť umělci potřebují přístup k~hudebnímu materiálu bez překážek a za rovných podmínek. V historii, jak poukazují výrobci nahrávek, neexistovala před rokem 1909 žádná nahrávací práva, a až zákon z~roku 1909 přijal povinné licence jako cílený antimonopolní nástroj při poskytování těchto práv. Argumentují, že výsledkem byla vlna hudebních nahrávek, což veřejnosti přineslo nižší ceny, lepší kvalitu a větší výběr.“}\footnote{Copyright Law Revision: Report to Accompany H.R. 2512, House Committee on the Judiciary, 90th Cong., 1st sess., House Document no. 83 a 66 (8. březen 1967).Jsem vděčný Glennu Brownovi, že mě upozornil na tuto zprávu. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Omezení práv nahrávajících umělců, částečná krádež jejich tvorby, představuje přínos pro výrobce nahrávek a veřejnost.

\section{Rozhlas}
I rozhlas se zrodil z~pirátství.

Když rozhlasová stanice vysílá nahrávky, představuje to „veřejnou produkci“ díla skladatele. Jak jsem již uvedl, zákon dává skladateli (nebo vlastníku autorských práv) výhradní právo na veřejnou produkci své práce. Rozhlasové stanice proto za tuto produkci dluží peníze skladateli.

Ale když rozhlasová stanice vysílá nahrávku, nejedná se jen o~produkci kopie skladatelovy práce.\footnote{Viz 17 United States Code, sekce 106 a 110. Na počátku nahrávací společnosti tiskly zprávy typu „Nelicencováno pro radiové vysílání“, které měly za cíl omezit pouštění nahrávek na rozhlasových stanicích. Soudce Learned Hand odmítl argument, že varování připojené k~nahrávce nějakým způsobem omezuje práva stanice. Viz RCA Manufacturing Co. v. Whiteman, str. 114 F. 2d 86 (2nd Cir. 1940). Viz také Randal C. Picker, “From Edison to the Broadcast Flag: Mechanisms of Consent and Refusal and the Propertization of Copyright”, University of Chicago Law Review 70 (2003): str. 281. } Rozhlasová stanice totiž vysílá i kopii práce nahrávajících umělců. Jedna věc je nechat v~rádiu zahrát píseň „Happy Birthday“ zpívanou místním dětským sborem, a něco jiného je zahrát tu samou píseň zpívanou skupinou Rolling Stones nebo Lylem Lovettem. Nahrávající umělec přidává hodnotu skladbě vysílané rozhlasovou stanicí. A kdyby byl zákon jednotný, měly by rozhlasové stanice platit za práci nahrávajícím umělcům, stejně jako platí za práci skladatelům.

Jenže jednotný není. Podle amerického zákona regulujícího rozhlasové vysílání nemusí stanice nahrávajícím umělcům platit. Musí platit pouze skladateli. Takto dostává rozhlasová stanice kousek něčeho za nic. Má možnost bezplatně vysílat práci nahrávajících umělců, i když musí platit skladateli za právo hrát jeho písně.

Tento rozdíl může být obrovský. Představte si, že složíte krátkou skladbu. Představte si, že je vaše první. Vlastníte výhradní právo schválit veřejnou produkci této skladby. Takže kdyby Madonna chtěla veřejně zpívat vaši píseň, bude muset získat vaše svolení.

Představte si, že vaši píseň zazpívá a moc se jí líbí. Rozhodne se tedy udělat její nahrávku a ta se stane jedním z~největších hitů. Podle amerického zákona, kdykoli bude rozhlasová stanice hrát vaši píseň, dostanete peníze. Ale Madonna nedostane nic, kromě nepřímého vlivu na prodej jejích CD. Veřejná produkce jejích nahrávek není „chráněna“ zákonem. Rozhlasové stanice tak mají možnost „pirátsky“ vysílat plody Madonniny práce, aniž by jí musely cokoliv platit.

Bezpochyby je možné namítnout, že je to pro nahrávající umělce stále výhodné. Celkově je reklama z~odvysílaných nahrávek cennější než vysílací práva. Možná. Ale i tak zákon obvykle dává tvůrci právo volby. Když zákon rozhodne za umělce, dává tím rozhlasovým stanicím právo vzít si něco za nic.

\section{Kabelová televize}
Kabelová televize se také zrodila z~určitého druhu pirátství.

Když podnikatelé v~roce 1948 poprvé začali připojovat své okolí ke~kabelové televizi, většina jich odmítala platit poskytovatelům vysílání za obsah, který přenášeli svým zákazníkům. Dokonce i když kabelové společnosti začaly prodávat přístup k~televiznímu vysílání, odmítaly platit za to, co prodávaly. Kabelové společnosti tedy „napsterizovaly“ obsah patřící poskytovatelům vysílání, ale mnohem troufaleji než Napster — Napster si nic neúčtoval za obsah, jehož sdílení umožnil ostatním.

Poskytovatelé vysílání a majitelé autorských práv rychle napadli tuto krádež. Rosel Hyde, ředitel FCC, viděl v~takovém postupu druh „nekalé a potenciálně škodlivé soutěže“.\footnote{Copyright Law Revision—CATV: Hearing on S. 1006 Before the Subcommittee on Patents, Trademarks, and Copyrights of the Senate Committee on the Judiciary, 89th Cong., 2nd sess., str. 78 (1966) (výpověď Rosela H. Hydea, předsedy Federal Communications Commission). } Šíření dostupnosti kabelové televize mohlo být ve~„veřejném zájmu“, ale jak se Douglas Anello, hlavní zástupce Národní asociace poskytovatelů vysílání (National Association of Broadcasters), zeptal senátora Quentina Burdicka v~průběhu slyšení: \textit{„Nařizuje vám veřejný zájem používat cizí majetek?“}\footnote{Copyright Law Revision—CATV, 116 (výpověď Douglase A. Anella, právního zástupce National Association of Broadcasters). } Jak jiný poskytovatel vysílání poznamenal:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Zvláštní na obchodu s~kabelovou televizí je to, že je to jediný obchod, který znám, kde se za prodávaný produkt neplatí.“}\footnote{Copyright Law Revision—CATV, 126 (výpověď Ernesta W. Jennese, právního zástupce Association of Maximum Service Telecasters, Inc.). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Požadavek vlastníků autorských práv zněl opět velmi rozumně:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Vše, co žádáme, je velmi jednoduchá věc: aby lidé, kteří teď jen tak berou náš majetek, za něj platili. Snažíme se zastavit pirátství a nemyslím si, že to lze označit mírněji. Myslím, že jsou i silnější slova, která by seděla lépe.“}\footnote{Copyright Law Revision—CATV, 169 (společná výpověď Arthura B. Krima, prezidenta United Artists Corp., a Johna Sinna, prezidenta United Artists Television, Inc.). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Byli to „černí pasažéři“, jak řekl Charlton Heston, prezident Sdružení filmových herců (Screen Actor's Guild), \textit{„kteří odpírali hercům odměnu“}.\footnote{Copyright Law Revision—CATV, 209 (výpověď Charltona Hestona, prezidenta Screen Actors Guild). }

V tomto sporu ale opět byla ještě jedna strana. Jak uvedl generální prokurátor Edwin Zimmerman,

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Dle našeho názoru nejde o~to, zda jsou vaše autorská práva chráněna, ale o~to, zda vlastníci autorských práv, kteří již dostali odměnu, kteří již mají monopol, by měli dostat možnost svůj monopol rozšířit. ... Otázkou je, jak velkou odměnu by měli dostat a jak daleko by jejich právo na odměnu mělo sahat.“}\footnote{Copyright Law Revision—CATV, 216 (výpověď Edwina M. Zimmermana, zástupce generálního prokurátora). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Vlastníci autorských práv dali kabelové společnosti k~soudu. Nejvyšší soud dvakrát rozhodl, že kabelové společnosti vlastníkům autorských práv nic nedluží.

Kongresu trvalo téměř třicet let, než vyřešil spor, zda kabelové společnosti musí platit za obsah, který vysílaly „pirátsky“. Nakonec tento spor vyřešil stejně jako u~přehrávačů a mechanického klavíru. Ano, kabelové společnosti musí platit za obsah, který vysílají, ale cena nebude určena vlastníky autorských práv. Cena bude určena zákonem, aby poskytovatelé vysílání nemohli zablokovat vznikající technologii kabelové televize. Kabelové společnosti tak zčásti postavily svá impéria na „pirátství“ hodnoty tvořené poskytovateli vysílání.

Všechny uvedené příběhy mají něco společného. Jestliže „pirátství“ znamená používání hodnoty cizího tvůrčího vlastnictví bez svolení tvůrce – jak je dnes stále častěji popisováno\footnote{Viz např. National Music Publisher’s Association, The Engine of Free Expression: Copyright on the Internet—The Myth of Free Information, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#13}}. “Hrozba pirátství —použití kreativní práce někoho jiného bez dovolení či kompenzace — roste spolu s~Internetem.” } – pak každé průmyslové odvětví, na které se dnes přímo vztahuje autorský zákon, vzniklo a těží z~nějaké formy pirátství. Film, nahrávky, rozhlas, kabelová televize... Seznam je dlouhý a zdaleka ne úplný. Každá generace vítá piráty z~generace předchozí. Každá generace – až doteď.

% Stránka 8
\chapter{„Pirátství“}
\lettrine{P}{}irátství autorsky chráněného obsahu existuje. Je ho spousta. Má mnoho forem. Nejzávažnější je komerční pirátství, neoprávněné přisvojení cizího obsahu pro komerční využití. Navzdory mnoha argumentům předkládaným na jeho obhajobu je toto přisvojování špatné. Nikdo by ho neměl obhajovat a zákon by ho měl zastavit.

Vedle plagiátorského pirátství je tu ještě jeden druh „přisvojování“, které je mnohem více spjaté s~Internetem. Toto přisvojování se mnohým zdá také špatné a často špatné je. Než ho ale označíme za pirátství, měli bychom lépe pochopit jeho podstatu. Škoda způsobená tímto přisvojování je totiž značně nejasná a zákon by měl tuto nejasnost vzít v~úvahu, jak už to mnohokrát učinil v~minulosti.

\section{Pirátství I}
Po celém světě, ale hlavně v~Asii a východní Evropě, jsou podniky, které jen berou cizí autorsky chráněný materiál, kopírují ho a prodávají — vše bez svolení vlastníka autorských práv. Nahrávací průmysl odhaduje, že ročně přichází o~4,6 miliardy dolarů kvůli hmotnému pirátství\footnote{Viz IFPI (International Federation of the Phonographic Industry), The Recording Industry Commercial Piracy Report 2003, červenec 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#14}}. Viz také Ben Hunt, “Companies Warned on Music Piracy Risk”, Financial Times, 14. února 2003, str. 11. } (to je světově zhruba každé třetí prodané CD). Americká filmová asociace (MPAA) odhaduje, že ročně přichází po celém světě kvůli pirátství o~3 miliardy dolarů.

Tohle je prostě a jednoduše pirátství. Žádné argumenty v~této knize, ani žádné argumenty, které většina lidí používá při diskuzi o~tématu této knihy, by neměly zpochybnit tento jasný fakt: toto pirátství je špatné.

Což ale neznamená, že by pro něj nešlo najít omluvy a ospravedlnění. Vzpomeňme si například, že během prvních sta let republiky Amerika nectila zahraniční autorská práva. Vznikli jsme tak, v~tomto smyslu, jako národ pirátů. Důrazné trvání na tom, aby rozvojové země považovaly za špatné, co my jsme považovali za správné prvních sto let naší existence, by tedy mohlo vypadat pokrytecky.

Tato omluva není nijak přesvědčivá. Technicky vzato, naše zákony nezakazovaly přisvojování si zahraničních děl. Výslovně se omezovaly na americká díla. Američtí vydavatelé vydávající zahraniční díla bez svolení jejich autorů tedy neporušovali žádný zákon. Plagiátorské podniky v~Asii ale naopak porušují asijské zákony. Asijské zákony chrání zahraniční autorská práva a tyto podniky svou činností tyto zákony porušují. Pirátství, kterého se dopouštějí, tedy není špatné jen morálně, ale i právně, a to nejen na mezinárodní, ale i na místní úrovni.

Pravda, tato pravidla byla vlastně těmto zemím vnucena. Žádná země nemůže být součástí globální ekonomiky a nechránit přitom mezinárodní autorská práva. Sice jsme vznikli jako národ pirátů, ale nedovolíme žádné zemi začínat podobně.

Pokud však má být země považována za samostatnou, její zákony jsou její zákony bez ohledu na původ. Mezinárodní právo, v~rámci kterého tyto národy žijí, jim skýtá několik příležitostí k~omezení rozsahu zákonů o~duševním vlastnictví.\footnote{Viz Peter Drahos a John Braithwaite, Information Feudalism: Who Owns the Knowledge Economy? (New York: The New Press, 2003), str. 10–13 a 209. Dohoda Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights (TRIPS) zavazuje členské národy k~vytvoření administrativních a donucovacích mechanismů pro práva duševního vlastnictví, což může být velmi nákladné zejména pro rozvojové země. Navíc patentová ochrana se může promítnout do vyšších cen v~tak základních odvětvích jako je zemědělství. Kritikové dohody TRIPS upozorňují na nepoměr mezi břemenem, které přináší rozvojovým zemím, a výhodami pro vyspělé země. TRIPS umožňuje vládám využít patenty pro veřejná, nekomerční užití, aniž by musely získat povolení vlastníka. Rozvojové země tak mohou získat výhody zahraničních patentů za nižší náklady, což se zdá jako slibná strategie v~rámci TRIPS. } Podle mě by mělo více rozvojových zemí využít těchto příležitostí, ale pokud tak neučiní, jejich zákony by měly být respektovány. A podle zákonů oněch zemí je toto pirátství špatné.

Můžeme se také pokusit omluvit takovéto pirátství argumentem, že průmyslu nevzniká žádná škoda. Číňané, kteří si mohou koupit americká CD po 50 centech za kus, nepatří mezi ty, kdo by si je koupili za 15 dolarů. Nikdo tedy nepřichází o~peníze, které by jinak získal.\footnote{Pro analýzu ekonomických důsledků kopírovacích technologií viz Stan Liebowitz, Rethinking the Network Economy (New York: Amacom, 2002), str. 144–90. “V některých případech ... je dopad pirátství na hodnotu, kterou může majitel z~copyrightu získat, zanedbatelný. Zřejmým příkladem může být situace, kdy si pirát nekoupí originál i přesto, že pirátská kopie není k~dispozici” Ibid., str. 149. }

To je často pravda (přestože mám přátele, kteří si koupili tisíce pirátských DVD a kteří určitě mají dost peněz, aby mohli zaplatit za přisvojený obsah), a částečně to zmírňuje škody způsobené takovým počínáním. Extrémisté v~takových debatách rádi říkají: „Určitě byste nešli do Barnes \& Noble a nevzali si knihu z~regálu bez zaplacení; proč by to s~on-line hudbou mělo být jiné?“ (Barnes \& Noble je velký americký řetězec knihkupectví – pozn. překl.) Rozdíl samozřejmě je, že když si vezmete knihu v~Barnes \& Noble, jedna kniha na prodej jim bude chybět. Oproti tomu, když si stáhnete nějakou MP3 ze~sítě, žádné CD na prodej nechybí. Nehmotné pirátství se od hmotného liší.

Tento argument je stále velmi slabý. Nicméně, ačkoliv je autorské právo velmi zvláštním druhem vlastnického práva, vlastnické právo to je. Jako všechna vlastnická práva, autorská práva dávají vlastníku právo určit podmínky, pod kterými bude obsah sdílen. Pokud vlastník autorských práv nechce prodat, nemusí. Existují ale výjimky: důležité zákonné licence, které se vztahují na chráněný obsah bez ohledu na přání vlastníka. Tyto licence dávají lidem právo „vzít si“ chráněný obsah bez ohledu na to, zda vlastník autorských práv chce prodat nebo ne. Ale tam, kde zákon nedává lidem právo vzít si obsah, je špatné tento obsah brát, přestože to nezpůsobí škodu. Jestliže máme vlastnický systém, a tento systém je správně nastaven vzhledem k~soudobým technologiím, pak je špatné přivlastnit si cizí majetek bez souhlasu vlastníka. Přesně to „majetek“ znamená.

Nakonec můžeme zkusit omluvit takovéto pirátství argumentem, že vlastně pomáhá vlastníku autorských práv. Když Číňané „ukradnou“ Windows, stávají se závislí na Microsoftu. Microsoft ztrácí hodnotu softwaru, který byl ukraden. Jenže získává uživatele zvyklé na život v~prostředí Microsoftu. Časem, jak bude země bohatnout, si bude stále více lidí software místo kradení kupovat. A tedy časem, protože tyto nákupy pro Microsoft představují zisk, na pirátství Microsoft vydělá. Kdyby ale místo kradení Windows Číňané používali svobodný operační systém GNU/Linux, který je dostupný zdarma, nebudou následně nakupovat od Microsoftu. Bez pirátství by tedy nakonec Microsoft tratil.

Tento argument je také trochu pravdivý. Návyková strategie funguje dobře. Mnoho firem ji používá. Některé díky ní prosperují. Například studenti práv získávají volný přístup do dvou největších právních databází. Oba provozovatelé doufají, že studenti si na jejich službu tak zvyknou, že budou využívat právě ji a ne tu od konkurence, až se stanou právníky (a budou muset platit tučné poplatky).

Přesto tento argument není moc přesvědčivý. Neobhajujeme alkoholika, který ukradne své první pivo, jen protože se tím zvýší šance, že si koupí další tři. Naopak obvykle necháváme firmy samotné rozhodovat, kdy je nejlepší své produkty nabízet zdarma. Pokud se Microsoft bojí konkurence ze~strany GNU/Linuxu, může rozdávat svůj produkt stejně jako například Internet Explorer v~boji s~Netscapem. Vlastnické právo znamená dát majiteli právo říct, kdo bude mít přístup k~čemu — alespoň obvykle. A pokud zákon správně vyváží práva vlastníka autorských práv s~právem na přístup, pak je porušení zákona pořád špatné.

Tedy, přestože rozumím směřování těchto obhajob pirátství a rozhodně chápu jejich motivaci, podle mě nakonec tyto snahy o~obhajobu komerčního pirátství věc neřeší. Tento typ pirátství je hojně rozšířený a prostě špatný. Netransformuje ukradený obsah; nemění ani trh, na kterém soutěží. Jen dává k~něčemu přístup někomu, kdo by ho podle zákona mít neměl. Neděje se nic, co by zpochybňovalo samotný zákon. Tento druh pirátství je prostě špatný.

Ale jak naznačily příklady v~předchozích čtyřech kapitolách, přestože je nějaké pirátství špatné, nemusí být veškeré „pirátství“ špatné. Nebo aspoň ne všechno „pirátství“ je špatné, pokud se tento výraz chápe ve~významu, ve~kterém se dnes stále častěji používá. Mnoho forem „pirátství“ je užitečných a produktivních, vytvářejí nový obsah nebo nové způsoby podnikání. Naše a ani žádná jiná tradice nikdy nezakazovala veškeré „pirátství“ v~tomto smyslu slova.

To neznamená, že nevyvstávají nové otázky spojené s~nejnovější pirátskou hrozbou, tedy peer-to-peer sdílením. Ale znamená to, že než ho pošleme na šibenici za pirátství, musíme škodu způsobenou peer-to-peer sdílením lépe pochopit.

Neb (1) jako původní Hollywood, P2P sdílení prchá před přeregulovaným průmyslem; a (2) podobně jako původní nahrávací průmysl prostě využívá nový způsob distribuce obsahu; jenže (3) oproti kabelové televizi nikdo neprodává obsah sdílený na P2P službách.

Tyto rozdíly odlišují P2P sdílení od skutečného pirátství. Měly by nám pomoci nalézt způsob, jak ochránit umělce a zároveň umožnit přežití tohoto sdílení.

\section{Pirátství II}
Klíčem k~„pirátství“, které se zákon snaží rozdrtit, je užití, které „okrádá autora o~[jeho] zisk“.\footnote{Bach v. Longman, 98 Eng. Rep. 1274 (1777). } Tedy než zjistíme, jak moc by se měl zákon snažit P2P sdílení potlačit nebo autorům zajistit zisk jinak, musíme zjistit, jestli a jak velké způsobuje škody.

Peer-to-peer sdílení se proslavilo díky Napsteru. Jenže vynálezci jeho technologie nepřišli s~žádnou velkou technologickou inovací. Jako u~každého velkého skoku v~inovaci na Internetu (a pravděpodobně i mimo něj\footnote{Viz Clayton M. Christensen, The Innovator’s Dilemma: The Revolutionary National Bestseller That Changed the Way We Do Business (New York: HarperBusiness, 2000). Profesor Christensen zkoumá, proč podniky, které vytvořily a ovládly nějakou tržní oblast, často neobjeví nejtvořivější a nejradikálnější použití vlastních produktů. Pak je obvykle na externích inovátorech, aby použili stávající technologie netradičními způsoby. Pro diskusi Christensenových myšlenek viz Lawrence Lessig, Future, str. 89–92 a 139. }), Shawn Fanning a jeho parta jen složili dohromady součásti, které byly vyvinuty samostatně.

Výsledkem byla spontánní řetězová reakce. Napster byl spuštěn v~červenci 1999 a během prvních devíti měsíců přilákal přes 10 milionů uživatelů. Po osmnácti měsících už to bylo téměř 80 milionů.\footnote{Viz Carolyn Lochhead, “Silicon Valley Dream, Hollywood Nightmare”, San Francisco Chronicle, 24. září 2002, str. A1; “Rock ’n’ Roll Suicide”, New Scientist, 6. července 2002, str. 42; Benny Evangelista, “Napster Names CEO, Secures New Financing”, San Francisco Chronicle, 23, května 2003, str. C1; “Napster’s Wake-Up Call”, Economist, 24. června 2000, str. 23; John Naughton, “Hollywood at War with the Internet” (London) Times, 26. července 2002, str. 18. } Soudy sice brzy nařídily jeho vypnutí, ale na jeho místo nastoupily jiné služby. (Kazaa je v~současnosti nejpopulárnější P2P služba. Může se pochlubit 100 miliony uživatelů. Pozn. překl.: Kazaa významně ztratila na své popularitě po několika soudních sporech, které vyvrcholily v~roce 2006; viz např. \href{http://news.bbc.co.uk/2/hi/technology/5220406.stm}{\textsf{zde}}.) Systémy těchto služeb mají odlišnou architekturu, ale nabízejí velmi podobnou funkci: každá umožňuje uživateli nabídnout obsah libovolnému počtu dalších uživatelů. Pomocí P2P systému můžete sdílet své oblíbené písničky s~nejlepším přítelem — nebo s~dvaceti tisíci nejlepších přátel.

Podle mnoha odhadů si už technologie na sdílení souborů vyzkoušela velká část Američanů. Studie společnosti Ipsos-Insight ze~září 2002 odhaduje, že 60 milionů Američanů někdy stahovalo hudbu — 28\% Američanů starších dvanácti let.\footnote{Viz Ipsos-Insight, TEMPO: Keeping Pace with Online Music Distribution (Září 2002), který uvádí, že 28\% Američanů starších 12 let stahovalo hudbu z~Internetu a že 30\% jich poslouchalo hudbu uloženou na svých počítačích. } Průzkum od NPD group citovaný v~The New York Times odhaduje, že v~květnu 2003 používalo výměnné sítě 43 milionů občanů.\footnote{Amy Harmon, “Industry Offers a Carrot in Online Music Fight”, New York Times, 6. června 2003, str. A1. } Drtivá většina z~nich nejsou děti. Ať už je skutečný počet jakýkoliv, na těchto sítích je „bráno“ obrovské množství obsahu. Jednoduchost a levnost výměnných sítí inspirovaly miliony lidí k~tomu, aby si užívali hudby způsobem, který dříve neexistoval.

Při části toho užívání si dochází k~porušování autorských práv. Při jiné části k~němu nedochází. A i u~té části, která je technicky porušením autorských práv, je výpočet skutečné škody způsobené majiteli autorských práv mnohem složitější, než se zdá. Tak se podívejme — trochu pečlivěji než se dívají polarizované hlasy v~této debatě — jaké druhy sdílení výměnné sítě umožňují a jaké tím vznikají škody.

Uživatelé sdílí různé druhy obsahu. Můžeme je rozdělit do čtyř základních kategorií:

A. Někteří používají výměnné sítě jako náhradu za nákup obsahu. Tedy, když například Madonna vydá nové CD, tito uživatelé si ho místo koupení prostě stáhnou. Mohli bychom se dohadovat, jestli by si ho všichni koupili i v~případě, že by díky sdílení nebylo dostupné zdarma. Většina pravděpodobně ne, ale někteří určitě ano. Ti jsou cílovou skupinou kategorie A: uživatelé, kteří nekupují, protože stahují.

B. Někteří používají výměnné sítě ke~zkušebnímu poslechu hudby před nákupem. Tedy kamarád pošle kamarádovi MP3 od hudebníka, o~kterém ještě neslyšel. Ten si pak koupí CD nahrané tím hudebníkem. Je to vlastně druh cílené reklamy, která má velkou šanci na úspěch. Pokud kamarád, který album doporučil, za neúspěšné doporučení nic nezíská, pak se dá očekávat, že doporučení vlastně budou pozitivní. Ve výsledku toto sdílení může zvýšit množství prodané hudby.

C. Spousta lidí používá výměnné sítě k~získání chráněného obsahu, který se buď už neprodává, nebo by si ho nekoupili kvůli příliš vysokým nákladům na dopravu. Takové použití výměnných sítí je pro mnohé nejvíce užitečné. Skladby, které byly součástí vašeho dětství, ale dávno zmizely z~obchodů, se jakoby kouzlem znovu objevují na síti. (Jedna známá mi řekla, že když objevila Napster, strávila celý víkend vzpomínáním na staré písničky. Byla přímo ohromená množstvím a pestrostí dostupného obsahu.) Pro neprodávaný obsah je to technicky pořád porušení autorských práv, ale protože vlastník práv už obsah neprodává, finanční škoda je nulová — je to stejná škoda, jako kdybych prodal svojí sbírku vinylových nahrávek z~60. let místnímu sběrateli.

D. A konečně, mnozí používají výměnné sítě k~získání obsahu, který buď není chráněn autorským zákonem, nebo je sdílen se svolením majitele autorských práv.

Jaký dávají tyto základní kategorie celkový výsledek?

Začněme jednoduchým, ale důležitým pozorováním. Z právního hlediska je jednoznačně legální pouze kategorie D. Z ekonomického hlediska je zase jednoznačně škodlivá jen kategorie A.\footnote{Viz Liebowitz, Rethinking the Network Economy, str. 148–49. } Kategorie B je sice nelegální, ale rozhodně prospěšná. Kategorie C je nelegální, nicméně je společnosti prospěšná (protože větší dostupnost hudby je dobrá) a zároveň neškodná pro umělce (protože dílo není dostupné jinou cestou). Odpovědět na otázku, jaké jsou celkové důsledky sdílení, je tedy těžké — a mnohem těžší, než se zdá ze~současných názorů kolem této otázky.

Jestli je sdílení ve~výsledku škodlivé záleží především na tom, jak moc škodlivá je kategorie A. Stejně jako si kdysi Edison stěžoval na Hollywood, skladatelé na mechanický klavír, nahrávající umělci na rádia a poskytovatelé vysílání na kabelovou televizi, hudební průmysl si stěžuje, že kategorie A je „krádež“, která „devastuje“ průmysl.

Přestože čísla naznačují, že sdílení je škodlivé, vypočítat jak moc už je těžší. Nahrávací průmysl má už dlouho ve~zvyku obviňovat technologie z~každého poklesu prodejů. Dobrým příkladem je třeba historie kazet. Jak se píše ve~studii od Cap Gemini Ernst \& Young, „místo využití této nové, populární technologie, s~ní vydavatelství bojovala“.\footnote{Viz Cap Gemini Ernst \& Young, Technology Evolution and the Music Industry’s Business Model Crisis (2003), str. 3. Tato zpráva popisuje snahy hudebního průmyslu stigmatizovat praktiky domáckého kazetového nahrávání v~70. letech, včetně reklamní kampaně s~kazetou ve~tvaru lebky a nápisem „Domácí nahrávání zabíjí hudbu“. Když se digitální audiokazeta stala hrozbou, udělal Úřad pro hodnocení technologií (Office for Technology Assessment, OTA) spotřebitelskou anketu: jak se ukázalo, v~roce 1988 40\% respondentů starších deseti let nahrávalo hudbu na kazety. U.S. Congress, Office of Technology Assessment, Copyright and Home Copying: Technology Challenges the Law, OTA-CIT-422 (Washington, D.C.: U.S. Government Printing Office, říjen 1989), str. 145–56. } Vydavatelství tvrdila, že každé album nahrané na kazetu je neprodané album, a když v~roce 1981 prodeje klesly o~11,4\%, prohlásili to za důkaz svých tvrzení. Technologie byla problémem, a zákaz nebo regulace technologie byly řešením.

Jenže brzy poté, a ještě než Kongres stihl zavést regulaci, byla spuštěna MTV a hudební průmysl zažil rekordní obrat. „Nakonec“, uzavírá Cap Gemini, „nebyla krize zaviněna kazetovými piráty — kteří nepřestali [kopírovat po vzniku MTV] — ale do velké míry byla důsledkem stagnace v~hudební inovaci u~velkých vydavatelství.“\footnote{U.S. Congress, Copyright and Home Copying, str. 4. }

Jenže to, že se hudební průmysl mýlil v~minulosti, ještě neznamená, že se mýlí i dnes. K určení skutečné hrozby, kterou P2P sdílení představuje pro hudební průmysl především, a pro společnost obecně — tedy alespoň pro tu společnost, jejímž dědictvím je tradice, která nám přinesla filmový průmysl, nahrávací průmysl, rádio, kabelovou televizi a videorekordéry — otázkou není jen jestli je kategorie A škodlivá. Otázkou je i jak moc je škodlivá a naopak jak moc jsou ostatní kategorie prospěšné.

Pro začátek se zaměříme na souhrnnou škodu, z~pohledu nahrávacího průmyslu jako celku, kterou výměnné sítě způsobují. „Souhrnnou škodu“ průmyslu jako celku představuje množství, o~které kategorie A převyšuje kategorii B. Kdyby nahrávací společnosti díky zkušebnímu poslechu prodaly více kopií, než ztrácí náhradou za nákup, pak by ve~výsledku byly výměnné sítě pro hudební společnosti prospěšné. Neměly by tedy sebemenší důvod proti nim bojovat.

Mohlo by to tak být? Mohl by vlastně hudební průmysl jako celek na sdílení v~současnosti vydělávat? Ač to zní zvláštně, data o~prodejích CD naznačují, že by to mohlo být těsné.

V roce 2002 RIAA oznámila, že prodeje CD poklesly o~8,9\%, z~882 milionů na 803 miliony kusů, a příjmy poklesly o~6,7\%.\footnote{Viz Recording Industry Association of America, 2002 Yearend Statistics, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#15}}. Pozdější zpráva uvádí ještě větší ztráty. Viz Recording Industry Association of America, Some Facts About Music Piracy, 25. června 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#16}}: “Počet prodaných nahrávek se v~posledních čtyřech letech propadl o~26\% z~1.16 miliardy v~roce 1999 na 860 milionů v~roce 2002 (podle počtu prodaných kusů). Příjmy z~prodeje se snížily o~14\% z~14.6 miliardy dolarů v~roce 1999 na 12.6 miliardy v~loňském roce (dolarová hodnota prodaných kusů). Celosvětově se hudební průmysl propadl z~39 miliard dolarů v~roce 2000 na 32 miliard dolarů v~roce 2002 (dolarová hodnota prodaných kusů).” } To odpovídá trendu posledních let. RIAA z~toho obviňuje internetové pirátství, přestože by tento propad mohlo způsobit mnoho dalších příčin. SoundScan například oznámil více než dvacetiprocentní propad v~počtu nově vydaných CD od roku 1999. To bezpochyby vysvětluje část poklesu prodejů. Rostoucí ceny by mohly stát aspoň za částí ztrát. „Mezi roky 1999 a 2001 vzrostla průměrná cena CD o~7,2\%, z~13,04 na 14,19 dolaru.“\footnote{Jane Black, “Big Music’s Broken Record”, BusinessWeek online, 13. února 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#17}}. } Konkurence ze~strany ostatních médií by také mohla mít na svědomí část poklesu. Jak poznamenala Jane Black z~BusinessWeek, „Soundtrack k~filmu High Fidelity (u nás vysílaný pod názvem Všechny moje lásky — pozn. překl.) se prodával za 18,98 dolaru. Za 19,99 dolaru jste si mohli koupit celý film [na DVD].“\footnote{Ibid. }

Předpokládejme však, že má RIAA pravdu a že všechen pokles v~prodejích CD je způsoben sdílením na Internetu. Tady je zádrhel: ve~stejném období, kdy RIAA odhadla prodej 803 milionů CD, odhadla i bezplatné stažení 2,1 miliardy CD. Tedy přestože bylo staženo 2,6x více CD než prodáno, příjmy klesly jen o~6,7\%.

Děje se příliš mnoho věcí najednou, než aby se tato čísla dala jednoznačně vysvětlit, ale jeden závěr je nevyhnutelný: hudební průmysl se neustále ptá, „Jaký je rozdíl mezi stažením skladby a krádeží CD?“ — zatímco jejich vlastní čísla rozdíl ukazují. Když ukradnu CD, bude o~jedno CD na prodej méně. Každá krádež znamená ztracený prodej. Jenže z~čísel od RIAA zcela jasně vyplývá, že o~stahování nic takového neplatí. Kdyby každé stažení znamenalo ztracený prodej — kdyby každé použití Kazaa „okrád[a]lo autora o~[jeho] zisk“ — pak by hudební průmysl loni utrpěl propad prodejů o~100\% a ne o~7\%. Když bylo bezplatně staženo 2,6x více CD než prodáno, a přesto příjmy poklesly jen o~6,7\%, pak je mezi „stažením skladby a krádeží CD“ obrovský rozdíl.

To jsou škody — údajné a pravděpodobně nadsazené, ale, dejme tomu, skutečné. A co přínosy? Sdílení může nahrávacímu průmyslu způsobovat ztráty. Jaké hodnoty vedle těchto ztrát přináší?

Jedním z~přínosů je sdílení kategorie C — zpřístupnění obsahu, který je sice stále technicky chráněn autorským zákonem, ale už není komerčně dostupný. To zdaleka není malá kategorie obsahu. Komerčně nedostupných skladeb jsou miliony.\footnote{Podle jednoho odhadu není 75\% hudby vydané hlavními vydavatelstvími již nadále v~distribuci. Viz Online Entertainment and Copyright Law—Coming Soon to a Digital Device Near You: Hearing Before the Senate Committee on the Judiciary, 107th Cong., 1st sess. (3. dubna 2001) (prohlášení Future of Music Coalition), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#18}}. } A přestože je možné, že část z~tohoto obsahu je nedostupná, protože jeho tvůrce si přeje, aby dostupná nebyla, převážná většina je nedostupná jen protože se vydavatel nebo distributor rozhodl, že pro firmu už není ekonomicky výhodné ho nabízet.

Ve skutečném světě — dávno před příchodem Internetu — měl trh pro tento problém jednoduché řešení: antikvariáty. V Americe jsou dnes tisíce antikvariátů.\footnote{Ačkoli neexistují spolehlivé odhady počtu obchodů s~použitými nahrávkami, v~roce 2002 bylo ve~Spojených státech 7198 antikvariátů, což je 20\% nárůst od roku 1993. Viz knihu od Hunter Press The Quiet Revolution: The Expansion of the Used Book Market (2002), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#19}}. Prodej použitých nahrávek dosáhl 260 milionů dolarů v~roce 2002. Viz National Association of Recording Merchandisers, “2002 Annual Survey Results”, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#20}}. } Tyto obchody vykupují obsah od předchozích majitelů a dále ho prodávají. A podle amerických zákonů při nákupu a prodeji tohoto obsahu, přestože je stále chráněn autorským zákonem, majitelé autorských práv nedostanou ani halíř. Antikvariáty jsou obchodní společnosti; jejich majitelé vydělávají na prodávaném obsahu, ale, podobně jako u~kabelové televize před zavedením zákonných licencí, nemusí majitelům autorských práv za prodávaný obsah nic platit.

Kategorie C je tedy velmi podobná antikvariátům. Samozřejmě se od nich i liší, protože ten, kdo obsah nabízí, na jeho zpřístupnění nevydělává peníze. Také se liší tím, že když ve~skutečném světě prodám nahrávku, už ji mít nebudu, zatímco když ve~virtuálním světě někdo nasdílí moji nahrávku Bernsteinovy skladby „Two Love Songs“ z~roku 1949, budu ji mít dál. Tento rozdíl by byl ekonomicky důležitý, kdyby majitel jejích autorských práv nahrávku prodával souběžně s~mým sdílením. Jenže teď mluvíme o~kategorii obsahu, který aktuálně není komerčně dostupný. Internet ji pomocí skupinového sdílení zpřístupňuje, aniž by při tom konkuroval trhu.

Možná by bylo lepší, když se vše vezme v~úvahu, aby z~této výměny majitel autorských práv něco dostal. Ale to, že by to možná bylo lepší, ještě neznamená, že se by se měly zavřít antikvariáty. Jinak řečeno, pokud by se podle vás mělo zastavit sdílení kategorie C, měly by se zavřít i antikvariáty?

Nakonec, což je možná nejdůležitější, výměnné sítě umožňují sdílení kategorie D — sdílení obsahu, jehož sdílení si přeje sám autor nebo k~němuž vypršela autorská práva. Toto sdílení je jednoznačně přínosné pro autory i pro společnost. Spisovatel sci-fi Cory Doctorow například ve~stejný den vydal svůj první román Down and Out in the Magic Kingdom zároveň zdarma online i v~knihkupectvích. Myslel si (spolu se svým vydavatelem), že online distribuce bude výbornou reklamou pro „skutečnou“ knihu. Lidé si část přečtou online, a pak se rozhodnou, jestli se jim kniha líbí. Když se jim bude líbit, budou mít větší motivaci si ji koupit. Knihy Coryho Doctorowa patří do kategorie D. Když výměnné sítě umožňují šíření jeho díla, je to dobré pro něj i pro společnost. (Vlastně velmi dobré: je to skvělá kniha!)

Podobné je to i u~volných děl: jejich sdílení prospívá společnosti a nijak neškodí autorům. Pokud snahy o~vyřešení problému sdílení kategorie A ničí možnost sdílení kategorie D, pak kvůli ochraně obsahu z~kategorie A ztrácíme něco důležitého.

Pointa je následující: Zatímco nahrávací průmysl pochopitelně říká „O tolik jsme přišli“, musíme se také ptát, „Kolik společnost z~P2P sdílení získala? Jaké jsou výhody? Jaký obsah by jinak nebyl dostupný?“

Neboť oproti pirátství popsanému v~první části této kapitoly, velká část „pirátství“ na výměnných sítích je zcela legální a prospěšná. A jako pirátství popsané v~kapitole 4, velká část tohoto pirátství je motivována novými možnostmi šíření obsahu vytvořenými změnou v~distribuční technologii. Tedy, v~souladu s~tradicí, která nám dala Hollywood, rádio, nahrávací průmysl a kabelovou televizi, otázka ohledně sdílení by měla znít, jak co nejlépe zachovat jeho výhody a zároveň omezit (do největší možné míry) škody způsobené umělcům. Je to otázka rovnováhy. Zákon by měl tuto rovnováhu hledat, a k~nalezení rovnováhy je třeba čas.

\textit{„Není ale ta válka jen válkou proti nelegálnímu sdílení? Není zaměřena jen na to, čemu říkáte kategorie A?“}

Tak to může vypadat. A my bychom v~to měli doufat. Jenže bohužel není. Následky války údajně proti kategorii A jsou cítit daleko za hranicemi této kategorie. Je to zřejmé i ze~samotné kauzy Napster. Když Napster u~obvodního soudu uvedl, že vyvinul technologii na zablokování přenosu 99,4\% nahlášeného chráněného obsahu, obvodní soud odpověděl právnímu zástupci Napsteru, že 99,4\% nestačí. Napster musel dostat nelegální sdílení „až na nulu“.\footnote{Viz Transcript of Proceedings, In Re: Napster Copyright Litigation na str. 34-35 (N.D. Cal., 11. července 2001), nos. MDL-00-1369 MHP, C 99-5183 MHP, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#21}}. Pro záznam sporu a jeho důsledků pro Napster, viz Joseph Menn, All the Rave: The Rise and Fall of Shawn Fanning’s Napster (New York: Crown Business, 2003), str. 269–82. }

Pokud 99,4\% nestačí, pak je to válka proti technologiím sdílení, ne proti porušování autorských práv. Nejde zajistit, že P2P technologie se budou ve~100\% případů používat jen v~souladu se zákonem, stejně jako nejde zajistit, že se v~souladu se zákonem bude používat 100\% videorekordérů, 100\% Xerox kopírek nebo 100\% všech zbraní. Nulová tolerance znamená žádné sdílení. Rozsudek soudu znamená, že společnost musí přijít o~výhody P2P sdílení, včetně zcela legálních a přínosných použití, jen aby se zajistilo, že se pomocí P2P nebude porušovat autorský zákon.

Nulová tolerance v~naší historii není. Nepřinesla nám dnešní mediální průmysl. V historii amerického zákona byl vždy proces vyvažování. Jak technologie měnily způsob distribuce obsahu, zákon se novým technologiím po čase přizpůsoboval. Během přizpůsobování se zákon snažil zajistit oprávněné nároky tvůrců a zároveň chránit inovaci. Někdy tím tvůrci některá práva získali. Jindy zase ztratili.

Tedy, jak jsme viděli, když „mechanická reprodukce“ ohrožovala zájmy skladatelů, Kongres vyvážil práva skladatelů a zájmy nahrávacího průmyslu. Dal práva skladatelům, ale i nahrávajícím umělcům: Skladatelé dostanou zaplaceno, ale částku určenou Kongresem. Jenže když rádio začalo vysílat skladby nahrávajících umělců a ti se obrátili na Kongres, že jejich „tvůrčí vlastnictví“ není respektováno (protože rozhlasové stanice nemusely platit za vysílanou tvorbu), Kongres jejich nároky odmítl. Nepřímý prospěch stačil.

Kabelová televize následovala po vzoru nahrávek. Když soudy odmítly nárok, že kabelové společnosti mají platit za přenášený obsah, Kongres reagoval přiznáním práva na kompenzaci pro poskytovatele vysílání, ale za cenu danou zákonem. Zároveň dal kabelovým společnostem právo na obsah, pokud zaplatí zákonem stanovenou částku.

Tento kompromis, stejně jako kompromis v~případě nahrávek a mechanických klavírů, sloužil dvěma důležitým účelům — vskutku, dvěma hlavním účelům každé autorskoprávní legislativy. Za prvé, zákon zajistil inovátorům svobodu vymýšlet nové způsoby distribuce obsahu. Za druhé, zákon zajistil majitelům autorských práv, že dostanou zaplaceno za distribuovaný obsah. Jednou z~obav bylo, že kdyby Kongres nařídil kabelovým společnostem platit majitelům autorských práv za obsah cokoliv si řeknou, pak majitelé autorských práv spolu s~poskytovateli vysílání využijí svojí moci k~omezování této nové technologie, kabelové televize. Jenže kdyby Kongres dovolil kabelovým společnostem používat obsah poskytovatelů vysílání bez placení, byla by to pro kabelovou televizi nespravedlivá podpora. Kongres tedy zvolil možnost, která zajistí kompenzaci, aniž by dávala minulosti (poskytovatelům vysílání) kontrolu nad budoucností (kabelovou televizí).

Ve stejném roce, kdy Kongres nastolil tuto rovnováhu, dva velcí producenti a distributoři filmového obsahu podali žalobu proti další technologii, videorekordéru (nebo zkráceně VCR), se kterým přišlo Sony, technologii Betamax. Nárok společností Disney a Universal proti Sony byl celkem jednoduchý: Sony vyrobilo přístroj, tvrdili Disney a Universal, který umožnil konzumentům dopouštět se porušení autorských práv. Protože přístroj od Sony měl tlačítko „nahrát“, přístroj mohl být použit k~nahrávání chráněných filmů a pořadů. Sony tedy mělo užitek z~porušování autorských práv páchaného jeho zákazníky. Mělo by tedy, tvrdili Disney a Universal, být za toto porušování autorských práv částečně zodpovědné.

Na nároku společností Disney a Universal přece jen něco bylo. Sony se vědomě rozhodla navrhnout přístroj tak, aby nahrávání televizních pořadů bylo velmi snadné. Mohla přístroj vyrobit tak, aby blokoval nebo bránil jakémukoliv přímému nahrávání z~televizního vysílání. Nebo případně mohla přístroj vyrobit tak, aby kopíroval jen když bude ve~vysílání speciální signál „zkopíruj mě“. Bylo zřejmé, že u~spousty pořadů lidem nikdo nedal povolení kopírovat. Dokonce i kdyby o~něj někdo požádal, u~většiny pořadů by ho bez pochyby nedostal. A vzhledem k~této zřejmé volbě mohla Sony systém navrhnout tak, aby minimalizoval příležitosti k~porušování autorských práv. Jenže to neudělala a proto ji Disney a Universal chtěli učinit zodpovědnou za zvolenou architekturu.

Jack Valenti, prezident MPAA, se stal nejhlasitějším bojovníkem filmařů. Říkal videorekordérům „tasemnice“ (anglická slovní hříčka na výraz pro kazetu — pozn. překl.). Varoval, že „až bude v~zemi 20, 30, 40 milionů těchto videorekordérů, budeme napadeni miliony ‚tasemnic‘ užírajících v~srdci a podstatě toho nejcennějšího, co majitel autorských práv má, jeho autorských práv.“\footnote{Copyright Infringements (Audio and Video Recorders): Hearing on S. 1758 Before the Senate Committee on the Judiciary, 97th Cong., 1st and 2nd sess., str. 459 (1982) (výpověď Jacka Valentiho, presidenta Motion Picture Association of America, Inc.). } „Člověk nemusí být vyškolený v~důmyslném marketingu a tvůrčím úsudku,“ řekl Kongresu, „aby aby pochopil devastaci následného trhu způsobenou stovkami milionů nahrávek, které nepříznivě dopadnou na budoucnost tvůrčí komunity v~této zemi. Je to prostě otázka základní ekonomie a obyčejného selského rozumu.“\footnote{Copyright Infringements (Audio and Video Recorders), str. 475. } Vskutku, jak později ukázaly průzkumy, 45\% majitelů videorekordérů mělo sbírky deseti a více filmů\footnote{Universal City Studios, Inc. v. Sony Corp. of America, 480 F. Supp. str. 429 a 438 (C.D. Cal., 1979). } — použití, které podle pozdější rozhodnutí soudu nebylo „fair use“. „Umožněním majitelům videorekordérů volně kopírovat pomocí výjimky z~autorského zákona bez vytvoření mechanizmu na kompenzaci majitelů autorských práv,“ vypověděl Valenti, by Kongres „vzal majitelům samu podstatu jejich vlastnictví: výhradní právo kontrolovat, kdo smí používat jejich díla, tedy, kdo je smí kopírovat a tím těžit z~jejich reprodukce.“\footnote{Copyright Infringements (Audio and Video Recorders), str. 485 (výpověď Jacka Valentiho). }

Trvalo osm let, než Nejvyšší soud tuto kauzu uzavřel. Mezitím Odvolací soud devátého obvodu, pod jehož jurisdikci spadá Hollywood — předsedající soudce Alex Kozinski, který u~tohoto soudu zasedá, mu říká „Hollywoodský obvod“ — vynesl rozsudek, že Sony bude zodpovědná za porušování autorských práv umožněné jejími přístroji. Podle rozsudku z~Devátého obvodu byla tato dnes naprosto běžná technologie — kterou Jack Valenti nazýval „Bostonský škrtič amerického filmového průmyslu“ (nebo ještě hůře, byl to japonský Bostonský škrtič amerického filmového průmyslu) — nelegální technologií.\footnote{Universal City Studios, Inc. v. Sony Corp. of America, str. 659 F. 2d 963 (9th Cir. 1981). }

Jenže Nejvyšší soud rozsudek z~Devátého obvodu zrušil.

A v~rozhodnutí o~zrušení soud jasně popsal svůj názor na to, kdy a jestli by měl soud do podobných sporů zasahovat. Jak napsal Nejvyšší soud,

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Platná nařízení, spolu s~historií, podporují naši důslednou deferenci ke~Kongresu, když významné technologické inovace mění trh autorsky chráněných materiálů. Kongres má ústavní autoritu a institucionální schopnost plně obsáhnout rozmanité permutace soupeřících zájmů, které jsou nevyhnutelným důsledkem takových nových technologií.“}\footnote{Sony Corp. of America v. Universal City Studios, Inc., 464 U.S. str. 417 a 431 (1984). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Kongres byl požádán o~reakci na rozhodnutí Nejvyššího soudu. Jenže jako u~žádosti nahrávajících umělců o~radiovém vysílání, Kongres žádost ignoroval. Kongres byl přesvědčen, že americký film získal dost, bez ohledu na toto „braní“.

Když dáme tyto případy dohromady, vzorec je jasný:


\begin{table}[ht]{\begin{center}\scriptsize\begin{tabular}{|c|c|c|c|}\hline
\bfseries Případ & \bfseries Čí hodnota byla užívána „pirátsky“ & \bfseries Reakce soudů & \bfseries Reakce Kongresu \\ \hline
Nahrávky & Skladatelé & Bez ochrany & Zákonná licence \\ \hline
Rádio & Nahrávající umělci & Nebylo řešeno & Bez reakce \\ \hline
Kabelová TV & Poskytovatelé obsahu & Bez ochrany & Zákonná licence \\ \hline
Video & Filmoví tvůrci & Bez ochrany & Bez reakce \\ \hline
\end{tabular}\end{center}}\end{table}
V každé kauze v~průběhu historie nová technologie změnila způsob distribuce obsahu.\footnote{Toto jsou nejdůležitější případy z~historie, avšak existují i další. Kupříkladu technologie digitálních audio kazet (DAT) byla regulována Kongresem, aby se snížilo riziko pirátství. Opatření, která přijal, zatížila výrobce DAT, protože znamenala zdanění prodejů a kontrolu technologie samotné. Viz Audio Home Recording Act of 1992 (Title 17 of the United States Code), Pub. L. No. 102-563, 106 Stat. 4237, codified at 17 U.S.C. §1001. Nicméně ani tato regulace neodstranila černé pasažéry ve~smyslu, který jsme popsali. Viz Lessig, Future, str. 71. Viz také Picker, “From Edison to the Broadcast Flag”, University of Chicago Law Review 70 (2003): str. 293–96. } V každé kauze v~průběhu historie tato změna znamenala, že se někdo bez placení „vozil“ na cizí práci.

V žádné z~těchto kauz ani soudy, ani Kongres bezplatnému vození se zcela nezabránili. V žádné z~těchto kauz ani soudy, ani Kongres netrvali na tom, že by zákon měl majitelům autorských práv zaručit plnou hodnotu vytvořenou jejich autorskými právy. V každé kauze si majitelé autorských práv stěžovali na „pirátství“. V každé kauze Kongres svým jednáním uznal určitou legitimitu v~chování „pirátů“. V každé kauze Kongres umožnil nějaké nové technologii využívat obsah vytvořený dříve. Kongres navzájem vyvážil všechny zájmy.

Když se zamyslíte nad těmito příklady a nad ostatními příklady, které tvoří první čtyři kapitoly tohoto oddílu, tato rovnováha dává smysl. Byl Walt Disney pirát? Bylo by doujinshi lepší, kdyby tvůrci museli žádat o~svolení? Měly by nástroje, které umožňují ostatním zachytit a šířit obrazy jako způsob pěstování nebo kritizování naší kultury, být raději regulované? Je opravdu správné, aby vás vytvoření vyhledávače vydalo napospas žalobě o~15 milionů dolarů? Bylo by lepší, kdyby byl Edison býval ovládl film? Měla by si každá kapela najmout právníka a získat svolení, když chce nahrát předělávku písně?

Mohli bychom na každou z~těchto otázek odpovědět ano, ale naše tradice odpověděla ne. V naší tradici, jak uvedl Nejvyšší soud, autorský práva „nikdy neudělila majiteli autorských práv úplnou kontrolu nad všemi možnými použitími jeho práce“.\footnote{Sony Corp. of America v. Universal City Studios, Inc., 464 U.S. str. 417 a 432 (1984). } Naopak, jednotlivá užití, která zákon reguluje, byla vymezena vyvážením přínosů z~udělení výhradních práv proti břemenům, která taková výhradní práva vytváří. A toto vyvážení se historicky dělalo až když technologie vyzrála, nebo se zařadila do směsice technologií zajišťujících distribuci obsahu.

Dnes bychom měli dělat to samé. Technologie Internetu se rychle mění. Způsob, jakým se lidé připojují k~Internetu (drát vs. bezdrát), se mění velmi rychle. Síť by se bezpochyby neměla stát nástrojem „okrádání“ umělců. Ale ani zákon by se neměl stát nástrojem k~zabetonování jediného konkrétního způsobu placení umělců (nebo přesněji distributorů). Jak podrobně popíšu v~poslední kapitole této knihy, měli bychom zajistit příjem umělcům a zároveň umožnit trhu zajistit nejefektivnější způsob propagace a distribuce obsahu. K tomu budou třeba změny zákona, alespoň dočasně. Tyto změny by měly být navrženy tak, aby vyvážily zákonnou ochranu se silným veřejným zájmem na pokračování inovace.

Tohle platí dvojnásob, když nová technologie přinese mnohem lepší způsob distribuce. A přesně to P2P udělalo. P2P technologie mohou dosahovat optimální účinnosti při přesunu obsahu skrze velmi různorodou síť. Ponechány volnému vývoji by mohly výrazně zvýšit efektivitu sítě. Přesto tyto „potenciální veřejné přínosy“, jak píše John Schwartz v~The New York Times, „by mohly být v~P2P bojích opožděny“.\footnote{John Schwartz, “New Economy: The Attack on Peer-to-Peer Software Echoes Past Efforts”, New York Times, 22. září 2003, str. C3. }

Jenže když někdo začne mluvit o~rovnováze, bojovníci za autorská práva vytáhnou jiný argument. „Všechny tyhle třesky plesky o~rovnováze a motivech,“ říkají, „přehlíží důležitou věc. Náš obsah,“ trvají na svém, „je naším majetkem. Proč bychom měli čekat, až Kongres ‚vyváží‘ naše vlastnická práva? Musíte snad čekat s~voláním policie, když vám ukradnou auto? A proč by se měl Kongres vůbec zabývat výhodami této krádeže? Ptáme se snad zloděje aut, jestli měl pro krádež dobrý důvod, než ho zatkneme?

„Je to náš majetek,“ trvají na svém bojovníci za autorská práva. „A měl by být chráněn stejně jako všechny ostatní druhy majetku.“

% Stránka 9
\part{Část druhá: „Vlastnictví“}
\lettrine{B}{}ojovníci za autorská práva mají pravdu: tato práva jsou svým způsobem majetkem. Mohou být vlastněna a prodávána a zákon nabízí ochranu proti jejich krádeži. Majitel za ně sice může žádat cenu jakou chce, přesto je jeho rozhodování ovlivněno tržní nabídkou a poptávkou.

Označovat však autorská práva termínem „majetek“ v~běžném jazyce je poněkud zavádějící, protože vlastnictví autorských práv je podivným druhem vlastnictví. Ve skutečnosti samotná skutečnost, že vlastním nějakou myšlenku nebo její vyjádření je velmi podivná. Je mi jasné, co beru, když vám kupříkladu vezmu piknikový stůl z~vaší zahrádky. Beru předmět, piknikový stůl, a když vám ho vezmu, už ho mít nebudete. Ale co beru, když si vezmu pouze váš nápad mít na zahradě piknikový stůl – třeba tak, že půjdu do obchodu, koupím si tam piknikový stůl a pak ho umístím do své zahrádky? Co je pak tou věcí, kterou si beru a kterou vy pak nemáte?

Nejde o~to, nakolik je věcí piknikový stůl a nakolik je věcí myšlenka, i když i v~tomto spočívá důležitý rozdíl. Jde o~to, že v~běžném případě – prakticky v~každém případě krom několika málo výjimek – jsou myšlenky jednou vypuštěné do světa dále svobodné. Nic vám neubude, když napodobím váš styl oblékání; i když, pokud bych to dělal každý den, vypadal bych dost divně a to hlavně v~případě, že jste žena. Místo toho, jak řekl Thomas Jefferson (a je to zvláště pravda o~mém napodobování něčího stylu oblékání):

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Kdo ode mne získá myšlenku, získá ji pro sebe bez toho, abych já o~ni přišel; je to stejný případ, jako když si někdo ode mne zapálí svou svíčku – získá světlo, aniž by mě o~nějaké připravil.“}\footnote{Dopis Thomase Jeffersona Isaacu McPhersonovi (13. srpna 1813) in The Writings of Thomas Jefferson, vol. 6 (Andrew A. Lipscomb a Albert Ellery Bergh, eds., 1903), str. 330 a 333-34. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Výjimkami tohoto volného použití jsou myšlenky a jejich vyjádření, na něž se vztahují patenty a copyrighty (a několik dalších nástrojů právní ochrany, které ale nebudu rozebírat). Tady zákon říká, že nemůžete vzít moji myšlenku nebo její vyjádření bez mého svolení, čímž de facto vytváří z~nehmotného formu vlastnictví.

Důležité přitom ale je, jak, do jaké míry a v~jaké podobě se to děje, čili podrobnosti. Chceme-li si o~této problematice udělat dobrý obrázek, musíme zasadit toto „vlastnictví“ do správného kontextu.\footnote{Veškerá vlastnická práva jsou nehmotná, jak učili právníci-realisté amerického práva. Vlastnické právo je zkrátka právo jedince dělat či nedělat určité věci, které se mohou a nemusejí vztahovat k~hmotným věcem. Právo jako takové je ale nehmotné, i když věc, ke~které se vztahuje, je sama hmotná. Viz Adam Mossoff, “What Is Property? Putting the Pieces Back Together”, Arizona Law Review 45 (2003): str. 373 a 429 n. 241. }

Udělám to stejně jako v~předchozí části. Nabídnu vám čtyři příběhy, které nám pomohou dát myšlenku, že „copyrightovaný materiál je vlastnictvím“, do souvislostí. Odkud se ta myšlenka vzala? Jaké jsou její meze? Jak ve~skutečnosti funguje? Na základě těchto příběhů si osvětlíme podstatu zmíněné teze a ukážeme si, že její důsledky se liší od těch, které nám předkládají obránci copyrightu.

% Stránka 10
\chapter{Zakladatelé}
\lettrine{W}{}illiam Shakespeare napsal Romea a Julii v~roce 1595. Poprvé byla tato hra publikována v~roce 1597. Byla to jedenáctá významná hra, kterou napsal. Pokračoval až do roku 1613 (pak se uchýlil do Stratfordu, kde roku 1616 zemřel – pozn. překl.) a hry, které napsal, od té doby určovaly angloamerickou kulturu. Tak hluboce tato díla autora ze~šestnáctého století prosákla do naší kultury, že často ani nepoznáme jejich zdroj. Jednou jsem slyšel, jak někdo komentuje Kenneth Branaghovu adaptaci hry Jindřich V. slovy: „Líbilo se mi to, ale Shakespeare je plný klišé.“

V roce 1774, téměř 180 let po napsání Romea a Julie, si většina lidí myslela, že „autorská práva“ ke~hře patří jednomu londýnskému vydavateli – Jacobu Tonsonovi.\footnote{Jacob Tonson je často spojován s~významnými literáty osmnáctého století, zvláště s~Johnem Drydenem. Také proslul „konečnými a úplnými vydáními“ klasických děl. Kromě Romea a Julie vydal neuvěřitelné množství dalších prací, které dosud tvoří jádro anglické kultury, včetně sebraných prací Williama Shakespeara, Bena Jonsona, Johna Miltona a Johna Drydena. Viz Keith Walker, “Jacob Tonson, Bookseller”, American Scholar 61:3 (1992): str. 424-31. } Tonson byl nejvýznačnější z~malé skupiny vydavatelů nazývané Conger,\footnote{Lyman Ray Patterson, Copyright in Historical Perspective (Nashville: Vanderbilt University Press, 1968), str. 151-52. } která ovládala prodej knih v~Anglii v~osmnáctém století. Vydavatelé sdružení v~Congeru si nárokovali trvalé právo kontrolovat „kopie“ knih, které získali od autorů. Toto právo znamenalo, že nikdo jiný nemohl publikovat kopie knih, k~nimž vlastnili autorská práva. Cena klasiků tak byla držena vysoko a konkurence produkující lepší a levnější edice byla potlačena.

Dnes je pro každého, kdo ví něco málo o~autorských právech, něco záhadného na roce 1774. Známější rok v~historii autorských práv je rok 1710. V tomto roce britský parlament schválil první zákon o~„autorských právech“. Zákon známý jako Statute of Anne stanovil pro všechny publikované práce výlučné autorské právo v~trvání čtrnácti let, které bylo obnovitelné pouze jednou za autorova života. Ty práce, které byly publikované do roku 1710, dostaly jednorázový termín na jednadvacet let.\footnote{Siva Vaidhyanathan hezky ukazuje, že je chybné to nazývat „copy -- right“ (tj. právo kopírovat). Viz Vaidhyanathan, Copyrights and Copywrongs, str. 40. } Podle tohoto zákona by v~roce 1731 mělo být dílo Romeo a Julie uvolněno. Tak proč tedy vznikl problém s~tím, že bylo v~roce 1774 stále pod kontrolou Tonsona?

Důvodem bylo to, že se Angličané (a ani jiný národ) pořádně nedohodli, co vlastně „autorská práva“ znamenají. V době, kdy Anglie uvedla Statue of Anne, nebyly žádné další zákonné regulace autorských práv. Poslední zákon, regulující vydavatele (Licencing Act z~roku 1662), vypršel v~roce 1695. Tento zákon dával vydavatelům monopol na publikování, čímž se zjednodušila kontrola vlády nad tím, co bylo vydáváno. Ale po tom, co vypršel, neexistoval jiný platný zákon, který by říkal, že vydavatelé nebo „tiskaři“ mají exklusivní právo tisknout knihy.

Neexistoval platný zákon, ale to neznamenalo, že by neexistoval žádný zákon. Angloamerická právní tradice nahlíží na problém jak ze~strany zákonodárců, tak z~pozic zvykového práva. Snaží se poznat pravidla, která by určila, jak se mají lidé zachovat. Výsledkem práce zákonodárců je „pozitivní právo“ (positive law). Názory (a rozsudky) dle uvážení soudců jsou „zvykovým právem“ (common law). Zvykové právo vytváří prostředí, jakési společenské povědomí, proti němuž se staví legislativa. Legislativa obvykle může přetrumfnout toto povědomí, tyto zvyky, pouze tehdy, když prosadí zákon, který je nahradí. A tak skutečná otázka, co dělat po vypršení licence, byla, zda zvykové právo vůbec chrání autorská práva nezávisle na jakémkoliv pozitivním právu.

Tato otázka byla důležitá hlavně pro nakladatele a „prodejce knih“, jak byli nazýváni, protože rostla konkurence ze~strany zahraničních nakladatelů. Zejména Skotové zvyšovali množství publikací a vyváželi je do Anglie. Tato konkurence snižovala zisky sdružení Conger, které reagovalo požadavkem, aby parlament schválil zákon, který by jim navrátil výhradní kontrolu nad publikováním. Tento požadavek nakonec vedl k~Statute of Anne.

Statute of Anne autorům nebo „vlastníkům“ knihy zaručoval exkluzivní právo tuto knihu tisknout. Důležité však bylo, že toto právo bylo časově omezené (což samozřejmě přivádělo vydavatele k~nepříčetnosti). Po „vypršení“ autorského práva by tak dílo mělo být osvobozené od dalších nároků a mohlo by být publikované kýmkoliv. Alespoň tak to legislativa zamýšlela.

Zastavme se na moment nad otázkou, proč parlament omezil autorská práva. Neptám se, proč stanovil právě takový a takový limit. Ptám se: Proč vůbec omezoval tato práva?

Vydavatelé a autoři, které vydavatelé reprezentovali, měli velmi silné tvrzení. Vezměme si za příklad Romea a Julii. Tato hra byla napsána Shakespearem. Byl to jeho génius, který ji přinesl světu. Neužil vlastnictví nikoho dalšího, když tuto hru psal (to je sice kontroverzní tvrzení, ale ponechme ho stranou), a vytvořením této hry nebránil jiným ve~stejné činnosti. Tak proč zákon povolí někomu, kdo by šel právě kolem, aby si vzal Shakespearovu hru bez jeho svolení nebo svolení jeho pozůstalých? Jaký je důvod k~tomu, aby bylo někomu jinému umožněno „ukrást“ Shakespearovu práci?

Odpověď se rozděluje na dvě části. Zaprvé, potřebujeme vědět něco o~znění „autorského zákona“, které existovalo v~době zákona Statue of Anne. Zadruhé, musíme vědět něco důležitého o~„prodejcích knih“.

Zaprvé, k~autorským právům. V posledních třech stoletích jsme používali koncept „autorských práv“ v~širším významu. Ale v~roce 1710 to nebyl koncept, ale velmi specifický zákon. Autorské právo bylo zrozeno jako přesný seznam omezení – zakazovalo jiným přetiskovat knihy. V roce 1710 bylo „autorské právo“ právem používat konkrétní stroj k~množení konkrétního díla. Nepřikazovalo, jak může být dílo použito. Dnes obsahuje zákon rozsáhlý soupis omezení svobody jiných – zaručuje autorovi výlučné právo kopírovat, výlučné právo distribuovat, výlučné právo zveřejňovat atd.

Tak například, i když bylo „autorské právo“ na Shakespearova díla časově neomezené, mělo to podle původního významu být tak, že nikdo nemůže přetisknout Shakespearovu práci bez svolení jeho pozůstalých. Neomezovalo způsob, jak může být dílo zveřejňováno, zda smí být překládáno nebo jestli bude povoleno Kennethu Branaghovi natočit podle toho film. „Autorské právo“ bylo pouze exkluzivní právo na tisk – nic víc, nic míň.

Ale i na takto omezené právo se Britové dívali skepticky. Měli dlouhou a nepříjemnou zkušenost s~„exkluzivními právy“, zvláště s~„exkluzivními právy“ propůjčenými vládnoucím rodem. Angličané bojovali v~občanské válce z~části i proti praktikám Koruny při přidělování monopolů – zvláště pro práce, které již existovaly. Král Jindřich VIII. udělil privilegium tisknout Bibli a hrací karty. Anglický parlament se začal bránit proti této libovůli. V roce 1656 vyšel zákon o~monopolech, omezující výsadní postavení při patentování nových vynálezů. A později – v~roce 1710 – se chtěl vypořádat s~vznikajícím tiskařským monopolem.

Výlučné „právo kopírovat“ bylo tím pádem přirozeně viděno jako právo, které by mělo být omezeno. (Výrok „je to můj majetek a měl bych ho mít navždy“ zní sice přesvědčivě, ale zkuste si ho upravit na „je to můj monopol a měl bych ho mít navždy“.) Stát měl chránit výhradní právo, ale jen tak dlouho, dokud to bylo výhodné pro společnost. Britové se báli možné újmy z~vyslyšení zájmových skupin, a tak prosadili zákon, který je měl zastavit.

Zadruhé, k~prodejcům knih. Autorská práva byla monopolem a to monopolem vlastněným prodejci knih. Prodejce knih: to zní tak nějak všedně a neškodně. V Anglii sedmnáctého století ale tak neškodní nebyli. Členové sdružení Conger byli stále zřetelněji vnímáni jako monopolisté toho nejhoršího druhu – nástroj represí Koruny, která prodávala anglické svobody výměnou za zajištění monopolního zisku. Výpady proti těmto monopolistům byly tvrdé. Milton je popsal jako „staré patentáře a monopolisty v~obchodě s~knihami“; byli „lidmi, kteří se nenamáhali s~řádnou profesí, ke~které je třeba vzdělání“.\footnote{Philip Wittenberg, The Protection and Marketing of Literary Property (New York: J. Messner, Inc., 1937), str. 31. }

Mnozí věřili, že mocí, kterou prodejci knih oplývali, bránili šíření vzdělanosti. Právě v~době osvícenství, které si vysoko cenilo znalostí a erudice, to představovalo palčivý problém. Myšlenka, že vzdělání by mělo být všeobecně přístupné, byla heslem doby a tyto silné komerční zájmy se jí stavěly do cesty.

Pro vyvážení této síly parlament rozhodl o~zvýšení konkurence mezi prodejci knih a nejjednodušší cestou, jak to udělat, bylo rozšířit množství cenných knih. Parlament proto omezil dobu trvání autorských práv, čímž se hodnotné knihy staly dostupnými pro kteréhokoliv nakladatele po uplynutí daného časového úseku. Nastavení tohoto období pro existující díla na pouhých jednadvacet let bylo kompromisem, jak se vypořádat s~mocí prodejců knih. Omezení doby bylo nepřímým způsobem, jak zajistit konkurenci mezi nakladateli, a tak i rozvoj a šíření kultury.

Když ochrana v~roce 1731 (1710+21) vypršela, byli prodejci knih velmi znepokojeni. Viděli následky větší konkurence a samozřejmě se jim nelíbily. Nejprve jednoduše Statute of Anne ignorovali a trvali dál na neomezeném právu kontrolovat publikace. V roce 1735 a 1737 se pokusili přesvědčit parlament, aby prodloužil ochrannou lhůtu. Dvacet jedna let není dost, říkali, potřebujeme víc času.

Parlament jejich žádosti zamítl. Jak jeden pamfletář prohlásil slovy, která zní i dnes:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Nevidím žádný důvod pro posouvání termínu, který se znovu a znovu nebude dodržovat ve~chvíli, kdy ten starý vyprší. Proto projde-li tento zákon, bude založen neomezený monopol, věc, která se zaslouženě hnusí pohledu zákona. Výsledkem bude ochromení obchodu, odklon od studia, žádné výhody pro autory, a bude tratit zejména veřejnost. A tohle všechno pouze pro zvýšení soukromého zisku prodejců knih.“}\footnote{A Letter to a Member of Parliament concerning the Bill now depending in the House of Commons, for making more effectual an Act in the Eighth Year of the Reign of Queen Anne, entitled, An Act for the Encouragement of Learning, by Vesting the Copies of Printed Books in the Authors or Purchasers of such Copies, during the Times therein mentioned (London, 1735), in Brief Amici Curiae of Tyler T. Ochoa et al., 8, Eldred v. Ashcroft, 537 U.S. 186 (2003) (No. 01-618). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Když neuspěli v~parlamentu, obrátili se nakladatelé na soudy. Jejich argument byl jednoduchý a přímý: zákon Statute of Anne poskytuje autorům ochranu skrze pozitivní zákon, ale tato ochrana nebyla určena jako náhrada zvykového práva – byla zamýšlena jako doplněk k~němu. Podle zvykového práva bylo špatné vzít tvůrčí „vlastnictví“ jiného člověka a použít ho bez jeho svolení. Zákon Statute of Anne, jak argumentovali prodejci knih, toto nezměnil. I když ochrana zákona Statute of Anne vypršela, neznamenalo to, že ochrana zvykového práva vypršela také. Podle něj měli právo zakázat publikaci knihy, přestože platnost zákona Statute of Anne o~autorských právech už vypršela. Toto, argumentovali, byla jediná cesta jak ochránit autory.

Toto byl chytrý argument a získal podporu i některých předních soudců. Byl zároveň odrazem nestydatosti. Jak profesor práva Raymond Patterson poznamenal: „Nakladatelé … se starali o~autory asi tak jako statkář o~svůj dobytek.“\footnote{Lyman Ray Patterson, “Free Speech, Copyright, and Fair Use”, Vanderbilt Law Review 40 (1987): str. 28. Pro skvělý a působivý výčet viz Vaidhyanathan, str. 37-48. } Prodejce knih se nestaral za mák o~práva autorů. Jeho starost byl zisk z~monopolu, který práce autorů zaručovala.

Argument prodejců knih nebyl přijat bez boje. Hrdinou tohoto boje byl skotský prodejce knih jménem Alexandr Donaldson.\footnote{Pro působivý výčet viz David Saunders, Authorship and Copyright (London: Routledge, 1992), str. 62-69. }

Donaldson neměl s~londýnským Congerem co do činění. Začal svou kariéru v~Edinburghu roku 1750. Zaměřoval se na levné přetisky „běžných prací, jejichž autorská práva vypršela“, alespoň tedy podle zákona Statute of Anne.\footnote{Mark Rose, Authors and Owners (Cambridge: Harvard University Press, 1993), str. 92. } Donaldsonovo nakladatelství prosperovalo a stalo se „jakýmsi útočištěm pro vzdělané Skoty“. Jak profesor Mark Rose napsal: „Mezi nimi byl mladý James Boswell, který společně se svým přítelem Andrew Erskinem u~Donaldsona publikoval sbírku moderních skotských básní.“\footnote{Ibid., str. 93. }

Když se londýnští prodejci knih pokusili uzavřít Donaldsonův obchod ve~Skotsku, odpověděl přesunem svého obchodu do Londýna, kde prodával levné edice „nejpopulárnějších anglických knih, navzdory údajnému obecnému zákonu o~knižním majetku“.\footnote{Lyman Ray Patterson, Copyright in Historical Perspective, str. 167 (cituje Borwella). } Jeho knihy srazily ceny knih od prodejců Congeru o~30 až 50 procent. Využíval svého práva konkurovat na základě zákona Statue of Anne, protože pracím, které prodával, vypršelo období ochrany.

Londýnští prodejci knih rychle přednesli žádost o~zamezení „pirátství“ jako bylo Donaldsonovo. Množství sporů proti „pirátům“ bylo úspěšných a nejvýznamnějším z~nich bylo vítězství Millara nad Taylorem.

Millar byl prodejce knih, který si v~roce 1729 pořídil práva na báseň The Seasons od Jamese Thomsona. Millar splnil podmínky zákona Statue of Anne, a proto získal plnou zákonnou ochranu. Po tom, co autorská práva vypršela, Robert Taylor začal tisknout konkurenční vydání. Millar podal žalobu, v~níž si nárokoval trvalé právo dle zvykového práva.\footnote{Howard B. Abrams, “The Historic Foundation of American Copyright Law: Exploding the Myth of Common Law Copyright”, Wayne Law Review 29 (1983): str. 1152. }

Jeden z~největších soudců v~anglické historii, Lord Mansfield, dal zapravdu prodejcům knih, nad čímž dnešní právníci kroutí hlavou. Ať už dával zákon Statue of Anne prodejcům jakoukoliv ochranu, nebyl, podle jeho názoru, mocnější než zvykové právo. Otázka byla, zda zvykové právo ochrání autory proti následným „pirátům“. Mansfieldova odpověď byla ano: zvykové právo může zabránit Taylorovi v~přetisku Thomsonovy poezie bez Millarova svoleni. Toto pravidlo dávalo prodejcům knih neomezenou kontrolu nad publikací jakékoliv knihy, která by jim byla postoupena.

Z hlediska abstraktní spravedlnosti – uvažujeme-li spravedlnost jako deduktivní rozvedení prvotních principů – by Mansfieldův závěr mohl dávat smysl. Ale to, co ignoroval, byl větší problém, se kterým se parlament potýkal už v~roce 1710, a to sice – jak nejlépe omezit sílu monopolu prodejců knih. Strategií parlamentu bylo nabídnout dostatečně dlouhou ochranu dílům existujícím v~roce 1710, tak, aby byl zajištěn smír s~vydavateli, ale zároveň musela být ochrana dostatečně krátká, aby umožnila konkurenci v~oblasti kultury v~mezích rozumného časového období. Parlament věřil, že jednadvacet let je postačující období, v~jehož průběhu Británie dospěje z~omezované kultury, po které bažila Koruna, do svobodné kultury, kterou nám zanechali naši předci.

Boj o~nastavení omezení zákona Statute of Anne ještě nebyl u~konce, když se do něj zapojil Donaldson.

Miller zemřel brzy po svém vítězství, takže v~jeho případu nedošlo k~odvolání. Jeho pozůstalí prodali Thomsonovu poezii syndikátu tiskáren, ve~kterém se nacházel i Thomas Beckett.\footnote{Ibid., str. 1156. } Donaldson pak vydal Thomsonovy práce, aniž by se komu dovolil. Beckett na základě rozhodnutí v~Millerově případu získal proti Donaldsonovi soudní zákaz. Donaldson se v~případu odvolal do Sněmovny lordů, která fungovala asi jako náš nejvyšší soud. V únoru roku 1774 měl tento orgán možnost vyložit smysl omezení vydaných parlamentem před šedesáti lety.

Případ Donaldson versus Beckett přitáhl tak velkou pozornost jako málokterý jiný soudní spor v~Británii. Donaldsonovi právníci argumentovali, že zákon Statute of Anne ruší jakákoliv práva, která by mohla pocházet ze~zvykového práva. Statute of Anne představoval jedinou zákonnou ochranu pro exklusivní kontrolu vydávání. Čili po tom, co období specifikované v~zákoně Statute of Anne vypršelo, argumentovali právníci, byla díla chráněná tímto zákonem bez další ochrany.

Sněmovna byla podivnou institucí. Otázky práva byly prezentovány a hlasování proběhlo nejprve mezi „lordy soudci“, členy zvláštní skupinky, která fungovala velmi podobně jako naši soudci Nejvyššího soudu. Po jejich hlasování proběhlo všeobecné hlasování sněmovny.

Zprávy o~hlasování „lordy soudci“ jsou smíšené. Některé tvrdí, že to vypadá jako by vyhrál neomezený copyright. Ale je jasné, jak volila sněmovna jako celek: s~převahou dva ku jednomu (22 k~11) tuto myšlenku odmítla. Ať už si zvykové právo každý vykládal jakkoliv, teď byla autorská práva blokována jen po omezenou dobu, po které dílo přešlo do veřejného vlastnictví.

„Veřejné vlastnictví“. V době případu Donaldson versus Beckett nebyl v~Anglii zcela jasný význam tohoto spojení. Před rokem 1774 se objevil silný argument o~tom, že vlastnická práva byla neomezená. Po roce 1774 se zrodilo veřejné vlastnictví. Poprvé v~angloamerické historii vypršela zákonná ochrana tvůrčí práce a největší díla v~anglické historii – včetně těch od Shakespeara, Bacona, Miltona, Johnsona a Bunyana – byla zbavena právních omezení.

Je pro nás těžké si to představit, ale toto rozhodnutí Sněmovny lordů způsobilo mimořádnou veřejnou a politickou odezvu. Ve Skotsku, kde pracovala většina „pirátských nakladatelů“, lidé toto rozhodnutí slavili na ulicích. Jak napsal list Edinburgh Advertiser: „Žádná jiná kauza neupoutala tak velkou pozornost veřejnosti a ani se ve~Sněmovně lordů nerozhodovalo o~jiné kauze, která by byla v~zájmu tolika lidí.“ „Velká oslava v~Edinburghu při příležitosti vítězství nad knižním majetkem: vatry a záře.“\footnote{Rose, str. 97. }

V Londýně, alespoň ze~strany nakladatelů, byla reakce stejně tak silná, ale v~opačném duchu. List Morning Chronicle napsal:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Podle tohoto rozhodnutí ... téměř 200,000 liber stálo to, co bylo poctivě koupeno při veřejném prodeji a co ještě včera bylo majetkem – dnes to nemá hodnotu. Londýnští a westminsterští prodejci knih (mnozí z~nich prodali svá dědictví a domy, aby nakoupili autorská práva) jsou na mizině; ti, kteří po mnoho letech práce, kterou živili své rodiny, získali dostatečné prostředky, jsou dnes bez jediného šilinku, který by odkázali svým nástupcům.“}\footnote{Ibid. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

„Na mizině“ je trochu přehnané. Ale už není přehnané tvrdit, že tato změna byla pronikavá. Rozhodnutí Sněmovny lordů znamenalo, že prodejci knih už dále nemohli kontrolovat, jak bude kultura v~Anglii dále růst a rozvíjet se. Kultura v~Anglii byla tímto osvobozena. Ne v~tom smyslu, že autorská práva nebudou vůbec respektována, protože prodejci knih měli stále zákonem stanovené období ochrany. Ani v~tom smyslu ne, že knihy mohou být odcizeny, protože i po uplynutí ochranné lhůty si člověk knihu musel tak jako tak od někoho koupit. Ale svobodná ve~smyslu, že kultura a její růst už nebyl kontrolován malou skupinou nakladatelů. Jako každý svobodný obchod, i tento obchod svobodné kultury by měl růst tak, jak si zákazníci a prodejci zvolí. Anglická kultura bude produkovat tolik, kolik si angličtí čtenáři zvolí – výběrem knih, které koupí a napíší, a výběrem myšlenek, které budou opakovány a s~kterými se lidé ztotožní. Výběrem v~prostředí konkurence a nikoli v~prostředí, v~němž podobu kultury a přístup k~ní určuje několik privilegovaných navzdory přání většiny.

Přinejmenším to bylo pravidlo ve~světě, kde parlament je protimonopolní, odolný vůči žádostem o~ochranu ze~strany nakladatelů. Ve světě, kde je parlament více poddajný, bude svobodná kultura dozajista méně chráněná.

% Stránka 11
\chapter{Strážci obsahu}
\lettrine{J}{}on Else je filmař. Je známý především svými dokumentárními filmy a své umění úspěšně šíří. Je také učitel a já mu jako kolega učitel závidím oddanost a obdiv jeho studentů. (Náhodou jsem dva z~nich potkal na jednom večírku. Byl pro ně bůh.)

Kdysi jsem se podílel na jednom jeho dokumentu. O přestávce mi vyprávěl příběh o~svobodě, s~jakou se dnes v~Americe vytváří filmy.

V roce 1990 natáčel Else dokument o~Wagnerově operním cyklu Prsten Nibelungův. Zaměřil se na kulisáky v~sanfranciské opeře. Kulisáci jsou obzvláště legrační a pestrý prvek operního světa. Během představení lenoší pod jevištěm v~místnosti pro personál nebo na plošině s~osvětlovací technikou. Vytváří tím skvělý kontrast ke~hře na jevišti.

Během jednoho představení je Else natáčel, jak hrají dámu. V rohu místnosti byla televize. Zatímco kulisáci hráli dámu a orchestr Wagnera, v~televizi běželi Simpsonovi. Else usoudil, že kousek kresleného seriálu na pozadí pomohl zachytit zvláštnost celé scény.

Po letech, když konečně získal prostředky na dokončení filmu, pokusil se ještě vyřešit právní záležitosti kolem těch několika sekund Simpsonových. Samozřejmě i těch pár sekund je chráněno autorským zákonem a v~takovém případě je třeba svolení vlastníků autorských práv, pokud nejde o~„fair use“ či jinou výjimku.

Else zavolal do kanceláře Matta Groeninga, tvůrce Simpsonových, aby získal jeho svolení. Groening záběr schválil. Šlo o~čtyři a půl sekundy filmu na malinké obrazovce televize v~rohu místnosti. Čemu by to mohlo vadit? Groening byl spokojen, ale řekl Elsemu, aby se spojil se společností Gracie Films, která program produkuje.

V Gracie Films s~tím také neměli problém, ale stejně jako Groening chtěli být opatrní. A tak Elsemu řekli, aby kontaktoval Fox, jejich mateřskou společnost. Else jim zavolal a pověděl jim o~klipu v~rohu místnosti. Dodal, že Matt Groening k~tomu již dal svolení. Jen si u~nich povolení potvrzoval.

„A pak,“ řekl mi Else, „se staly dvě věci. Napřed jsme zjistili, ... že Matt Groening své dílo nevlastní – nebo si to alespoň někdo [z Foxu] myslel.“ A zadruhé, Fox „po nás chtěl deset tisíc dolarů jako licenční poplatek za to, že použijeme čtyři a půl sekundy ... Simpsonových, kteří pouhou náhodou běželi v~rohu záběru.“

Else byl přesvědčen, že je to omyl. Podařilo se mu dostat až k~někomu, koho považoval za viceprezidentku pro licenční záležitosti, Rebecce Herrerové. Vysvětlil jí, že „musí jít o~nějaké nedorozumění... My žádáme o~sazbu pro vzdělávací pořady.“ Herrerová řekla Elsemu, že jde o~sazbu pro vzdělávací pořady. Den dva na to Else znovu zavolal, aby si potvrdil, co mu bylo řečeno.

„Chtěl jsem se ujistit, že jsem vše správně pochopil,“ řekl mi. „Ano, pochopil jste to správně,“ odpověděla Herrerová. Použití klipu Simpsonových v~rohu záběru dokumentu o~Wagnerově operním cyklu Prsten Nibelungův by stálo 10\,000 dolarů. A pak dodala něco, co Elseho zaskočilo: „A jestli mě budete citovat, předám to našim právníkům.“ Později mu její asistent řekl: „Kašlou na to. Chtějí jen peníze.“

Else na nákup práv k~přehrávání krátkého klipu z~televize v~Sanfranciské opeře neměl peníze. Něco takového přesahovalo rozpočet tvůrce dokumentárních filmů. Na poslední chvíli před uvedením filmu Else digitálně zaměnil Simpsonovi klipem ze~svého snímku The Day After Trinity, na kterém dělal o~deset let dříve.

Bezpochyby někdo autorská práva k~Simpsonovým vlastní, ať už Matt Groening nebo Fox. Tato autorská práva jsou jejich majetkem. Použití takto autorsky chráněného materiálu tedy někdy vyžaduje souhlas vlastníka autorských práv. Pokud by Else chtěl použít Simpsonovi zákonem omezeným způsobem, pak by musel získat svolení vlastníka autorských práv ještě před použitím díla. A na volném trhu je to právě vlastník autorských práv, kdo určuje cenu za jakékoliv užití, jehož regulaci mu zákon umožňuje.

Například „veřejná produkce“ je druh užití seriálu Simpsonovi regulovaný vlastníkem autorských práv. Pokud si ze~seriálu vyberete oblíbené díly, pronajmete kino a budete vybírat vstupné na představení „Mí oblíbení Simpsonovi“, pak potřebujete souhlas vlastníka autorských práv. A ten si (z mého pohledu plným právem) může účtovat cokoliv, třeba deset dolarů nebo milion. Je to jeho právo dané zákonem.

Když si však vyslechnou příběh o~Jonu Elsem a Foxu právníci, jako první je napadne „fair use“.\footnote{Pro skvělý argument, jak toto „volné užití“ odmítají právníci uznat viz Richard A. Posner a William F. Patry, “Fair Use and Statutory Reform in the Wake of Eldred ” (koncept v~archivu autora), University of Chicago Law School, 5. srpna 2003. } Elseho sotva 4,5 sekundy nepřímého záběru z~epizody Simpsonových je jednoznačně „fair use“ a nepotřebuje ničí souhlas.

Zeptal jsem se ho, proč se nespoléhal na „fair use“. Zde je jeho odpověď:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Fiasko se Simpsonovými pro mě byla velká lekce o~propastném rozdílu mezi tím, co právníci v~nějakém abstraktním smyslu považují za bezvýznamné, a tím, co ve~skutečnosti představuje závažný problém pro nás, kteří se snažíme dělat a vysílat dokumentární pořady. Nikdy jsem nepochyboval, že v~čistě právním smyslu je to „jednoznačně fair use“. Ale nemohl jsem na tento koncept nijak spoléhat, protože:}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{1. Než jdou naše filmy do vysílání, televizní společnosti vyžadují uzavření pojištění profesní odpovědnosti. Pojišťováci chtějí podrobný „soupis scén“ s~výčtem zdrojů a licenčních záležitostí každého záběru ve~filmu. Neradi vidí „fair use“ a pokus o~jeho uplatnění může celý průběh vyřizování žádosti zastavit.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{2. Asi jsem vůbec neměl Matta Groeninga žádat o~svolení. Jenže jsem věděl (aspoň podle toho, co se povídá), že Fox v~minulosti hledal a zakazoval využívání Simpsonových bez licence, podobně jako George Lucas vyvolával rozruch žalobami za využívání Hvězdných válek. Proto jsem se rozhodl hrát podle pravidel v~domnění, že nám tu licenci na 4 sekundy Simpsonových dají zadarmo nebo lacino. Jako producent dokumentárních filmů pracující do úmoru za pár šupů je hrozba právního sporu poslední věc, kterou bych chtěl riskovat, i kdyby ten spor byl předem vyhraný nebo šlo o~princip.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{3. Vlastně jsem mluvil s~jedním vaším kolegou ze~Stanfordské univerzity ... a potvrdil mi, že šlo o~„fair use“. Také mi potvrdil, že Fox „by vás připravil o~místo a vysoudil z~vás i spodky“, bez ohledu na podstatu věci. Řekl jasně, že by nakonec šlo jen o~to, kdo má víc právníků a větší peněženku.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{4. Záležitosti „fair use“ se obvykle řeší až na konci projektu, kdy nás tlačí termín uzávěrky a jsme bez peněz.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Teoreticky vzato nepotřebuje „fair use“ ničí souhlas. Teorie tedy podporuje svobodnou kulturu a chrání před kulturou povolení. Ale v~praxi funguje „fair use“ podstatně jinak. Nejasné hranice zákona spolu s~obrovskými pohledávkami při jejich překročení znamenají, že „fair use“ je pro mnoho různých tvůrců jen krásnou představou. Právo má správný cíl; praxe však tento cíl zmařila.

Tato praxe ukazuje, kam až dospěl autorský zákon od svých počátků v~osmnáctém století. Vznikl jako štít na ochranu příjmů vydavatelů proti nekalé soutěži pirátů. Stal se z~něj však meč, který brání jakémukoliv užití, ať už je tvůrčí nebo ne.

% Stránka 12
\chapter{Transformátoři}
\lettrine{V}{} roce 1993 pracoval Alex Alben jako právník u~Starwave Inc. Starwave byla inovativní společnost založená spoluzakladatelem Microsoftu Paulem Allenem pro rozvoj digitální zábavy. Dlouho předtím, než se Internet stal populárním, začal Starwave investovat do nových technologií zprostředkovávajících zábavu v~předzvěsti potenciálu sítí.

Alben měl na nových technologiích zvláštní zájem. Zaujal ho vznikající trh technologie CD-ROM – ne kvůli distribuci filmu, ale pro možnost dělat s~filmem věci, které by jinak byly velmi obtížné. V roce 1993 spustil iniciativu na vývoj produktu na tvorbu dokumentů o~díle jednotlivých herců. Prvním vybraným hercem byl Clint Eastwood. Cílem bylo představit celé Eastwoodovo dílo s~klipy z~jeho filmů a rozhovory s~lidmi důležitými pro jeho kariéru.

Do té doby Eastwood natočil přes padesát filmů, jako herec i jako režisér. Alben začal sérií rozhovorů s~Eastwoodem, kde se ho ptal na jeho kariéru. Protože tyto rozhovory produkoval Starwave, mohli je přidat na CD.

Na zajímavé dílo to ale nestačilo, takže Starwave chtěl přidat obsah z~Eastwoodových filmů: plakáty, scénáře a další materiál spojený s~jeho filmy. Eastwood strávil většinu své kariéry u~Warner Brothers, a tak bylo poměrně jednoduché získat k~těmto materiálům povolení.

Dál se Alben a jeho tým rozhodli přidat i samotné filmové klipy. \textit{„Naším cílem bylo mít klip z~každého Eastwoodova filmu,“} řekl mi Alben. A tady vznikl problém. \textit{„Nikdo to nikdy předtím nezkusil,“} vysvětloval Alben. \textit{„Nikdo to nikdy nezkusil udělat v~rámci uměleckého pohledu na kariéru herce.“}

Alben tento nápad představil Michaelu Sladeovi, výkonnému řediteli Starwave. Slade se zeptal: \textit{„No, a co pro to budeme potřebovat?“}

Alben odpověděl: \textit{„Budeme muset získat práva od každého, kdo se v~těch filmech objevil, k~hudbě a ke~všemu ostatnímu, co budeme chtít v~těch filmových klipech použít.“} Slade řekl: \textit{„Skvělé! Pusťte se do toho.“}\footnote{Technicky vzato, práva, která musel Alben získat, byla hlavně spojená s~publicitou, tj. práva na kontrolu komerčního využití image zúčastněných herců. I tak ale -- jak dosvědčuje tato kapitola -- zatěžují tato práva kreativitu typu “Rip, Mix, Burn.” }

Problém byl, že ani Alben, ani Slade neměli tušení, co bude získávání práv obnášet. Každý herec z~každého filmu mohl žádat o~poplatek za použití daného filmu. Jenže CD-ROMy nebyly uvedeny v~jejich smlouvách, takže nikdo nevěděl, co by měli ve~Starwave vlastně udělat.

Zeptal jsem se Albena, jak se s~problémem vypořádal. S očividnou pýchou na svou vynalézavost, která skrývala zřejmou podivnost příběhu, mi Alben převyprávěl, co udělali:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Mechanicky jsme vyhledali filmové klipy. Udělali jsme pár uměleckých rozhodnutí, jaké klipy použít — samozřejmě jsme chtěli klip „Udělej mi radost“ („Make My Day“) z~filmu Drsný Harry (Dirty Harry). Ale pak potřebujete sehnat chlápka, který se na zemi kroutil pod namířenou zbraní, a potřebujete získat jeho souhlas. A pak se musíte rozhodnout, kolik mu zaplatíte.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Rozhodli jsme se, že by bylo fér nabídnout jim za právo použít záběr plat komparzisty. Mluvíme tady o~méně než minutovém klipu, ale sazba za použití toho záběru na CD-ROM v~té době byla kolem 600 dolarů.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Také jsme museli ty lidi identifikovat — některé bylo těžké identifikovat, protože v~Eastwoodových filmech nepoznáte, kdo je ten chlapík proskakující sklem — je to herec nebo kaskadér? A pak jsme sestavili tým, mého asistenta a par dalších, a začali jsme obvolávat jednotlivé lidi.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Někteří herci rádi pomohli — například Donald Sutherland sám ověřoval, že jsou práva vypořádána. Jiní byli ohromeni svým štěstím. Alben se ptal: \textit{„Hej, můžu vám zaplatit 600 dolarů, nebo, pokud jste byl ve~dvou filmech, 1\,200 dolarů?“} A oni odpovídali: \textit{„Myslíte to vážně? Jasně, rád si vezmu 1\,200 dolarů.“} Někdy to samozřejmě bylo trochu těžší (zejména s~některými exmanželkami). Ale nakonec Alben se svým týmem získali práva pro svůj dokumentární CD-ROM o~Eastwoodově kariéře.

Bylo o~rok později — \textit{„a stejně jsme si nebyli jistí, že máme všechna potřebná práva“}.

Alben je na svou práci pyšný. Byl to první projekt svého druhu a jediný jemu známý, kde se tým pustil do takto obrovského úkolu pro vydání dokumentu.

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Každý si myslel, že to bude příliš obtížné. Každý jenom rozhodil ruce a řekl: ‚Proboha, film, to je tolik autorských práv, je tam hudba, je tam scénář, je tam režisér, jsou tam herci.‘ Ale my to prostě roztřídili. Rozebrali jsme to na části a řekli, ‚fajn, je tam tolik herců, tolik režisérů,...tolik hudebníků,‘ šli jsme na to hodně systematicky a získali práva.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

A samotný produkt byl bezpochyby výjimečně dobrý. Eastwood ho miloval a prodával se velmi dobře.

Jenže já jsem popíchl Albena tím, že se mi zdá divné, aby shánění práv zabralo celý rok. Alben bezpochyby pracoval efektivně, ale jak říká slavný citát Petera Druckera: \textit{„Není nic zbytečnějšího, než dělat efektivně něco, co by se dělat vůbec nemuselo.“}\footnote{U.S. Department of Commerce Office of Acquisition Management, Seven Steps to Performance-Based Services Acquisition, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#22}}. } Dává to smysl, zeptal jsem se Albena, že se takto musí dělat nové dílo?

Jak sám uznal, \textit{“málokdo má čas, zdroje a vůli něco takového udělat“}, a proto takových děl vznikne velmi málo. Dává to smysl, zeptal jsem se, vzhledem k~tomu, jaká práva si všichni původně mysleli, že dávají, abyste museli získávat práva i pro takové klipy?

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Nemyslím si to. Když herec nebo herečka zahraje ve~filmu, dostane za to velmi dobře zaplaceno. ... A když se později 30 sekund nějaké scény použije v~novém díle, které je dokumentem o~něčí kariéře, nemyslím si, že ten člověk ... by za to měl dostat další odměnu.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Nebo aspoň měl by umělec dostat odměnu právě takto? Mělo by smysl, zeptal jsem se, kdyby existovala nějaká zákonná licence, kterou by člověk zaplatil a mohl volně používat klipy k~tvorbě podobných odvozených děl? Vážně dává smysl, aby navazující tvůrci museli vystopovat každého umělce, herce, režiséra a hudebníka a od každého získat souhlas zvlášť? Nevznikalo by mnohem víc děl, kdyby se právní administrativa tvorby zjednodušila?

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Rozhodně. Myslím si, že kdyby existoval nějaký spravedlivý licenční systém — kde byste nebyl obětí vydírání a bývalých manželek — viděl byste víc podobných děl, protože pokus o~sestavení dokumentu o~něčí kariéře rozumně doplněného o~spoustu materiálu by nebyl tak děsivý. Jako producent takového díla byste pracoval s~určitou cenou. Pracovali byste s~cenou X dolarů zaplacených za předvedený talent. Ale byla by to známá cena. To je to, co každého zastaví a ztěžuje podobným projektům start. Když víte, že v~tomto produktu mám sto minut filmu a bude mě to stát X dolarů, sestavíte kolem toho rozpočet a můžete sehnat investice a všechno potřebné k~produkci. Jenže když si řeknete 'Hmm, chci sto minut něčeho, netuším, kolik mě to bude stát, a spousta lidí po mě bude chtít peníze', je mnohem složitější dát takovou věc dohromady.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Alben pracoval pro velkou společnost. Jeho společnost byla podporována jedněmi z~nejbohatších investorů na světě. Proto měl vliv a možnosti, které běžný tvůrce webových stránek nemá. Pokud mu to zabralo rok, jak dlouho by to trvalo někomu jinému? A kolik děl nikdy nevznikne jen proto, že náklady za získání všech práv jsou příliš vysoké?

Tyto náklady jsou důsledkem určitého druhu regulace. Zamyslete se nad tím na chvíli z~pohledu liberála a trochu se rozzlobte. Rozsah těchto práv definuje vláda a definice rozsahu určuje, kolik bude stát jejich získání. (Vzpomeňte si na myšlenku, že pozemek sahá až do nebes, a představte si pilota nakupujícího průletová práva, aby mohl letět z~Los Angeles do San Francisca.) Tato práva možná kdysi dávala smysl; ale když se změní okolnosti, už smysl nedávají. Aspoň liberál zkušený v~omezování regulace by se při pohledu na taková práva měl zeptat: \textit{„Dávají stále ještě smysl?“}

Viděl jsem záblesk poznání, když lidé tohle pochopí, ale jen párkrát. Poprvé to bylo na konferenci federálních soudců v~Kalifornii. Soudci se shromáždili k~diskuzi o~novém problému zákonů ve~světě počítačů. Byl jsem požádán, abych se zúčastnil se svou prezentací. Harvey Saferstein, velmi uznávaný právník z~L.A., zahájil prezentaci videem, které vytvořil se svým kamarádem Robertem Fairbankem.

Video byla brilantní koláž filmů z~každého období dvacátého století sestavená do podoby pořadu 60 minut (60 minut je zpravodajský týdeník na kanálu CBS – pozn. překl.). Provedení bylo perfektní, včetně typických stopek. Soudci si užili každou minutu.

Když se rozsvítilo, podíval jsem se na svého kolegu Davida Nimmera, zřejmě největšího odborníka na autorské zákony v~celém národě. S užaslým výrazem se rozhlížel po místnosti plné více než 250 pobavených soudců. Svou řeč zahájil otázkou se zlověstným tónem: \textit{„Víte, kolik federálních zákonů bylo v~této místnosti právě porušeno?“}

Dva velice nadaní tvůrci, kteří tento film stvořili, totiž neudělali to, co udělal Alben. Nestrávili rok sháněním práv pro klipy; technicky vzato, svojí prací porušili zákon. Samozřejmě nešlo o~to, že by je nebo někoho jiného za toto porušení někdo žaloval (bez ohledu na přítomnost 250 soudců a houfu federálních policistů). Nimmer poukazoval na velmi důležitou věc: rok předtím, než mohl kdokoliv zaslechnout slovo Napster, a dva roky předtím, než další z~přednášejících, David Boies, obhajoval Napster před Odvolacím soudem devátého obvodu, se Nimmer snažil soudcům ukázat, že zákon nebude přátelský k~možnostem, které taková technologie otevírá. Technologie znamená, že můžete snadno dělat úžasné věci; ale nemůžete je snadno dělat legálně.

Žijeme v~„kopírovací“ kultuře umožněné technologií. Každý, kdo někdy sestavoval prezentaci, zná neobyčejnou svobodu, kterou vytvořila kopírovací technologie Internetu – během sekundy můžete najít jakýkoliv obrázek chcete; během další sekundy ho můžete vložit do své prezentace.

Jenže prezentace jsou jen drobným začátkem. Pomocí Internetu a jeho archivů mohou hudebníci spojit dohromady dříve nepředstavitelné směsi zvuků; filmaři mohou sestavovat filmy z~klipů na počítačích po celém světě. Vynikající stránka ve~Švédsku bere obrázky politiků a s~pomocí hudby vytváří ostré politické komentáře. Stánky zvané Camp Chaos spojením Flashe a hudby vytvořily jednu z~nejostřejších kritik nahrávacího průmyslu vůbec.

Všechny tyto výtvory jsou technicky vzato nezákonné. Dokonce i kdyby jejich tvůrci chtěli být „legální“, náklady na dodržení zákona jsou absurdně vysoké. Lidé dodržující zákon tak nemohou realizovat spoustu tvorby. A co se týče realizované tvorby, pokud nemá všechna potřebná oprávnění, nemůže být zveřejněna.

Někoho při čtení těchto příběhů napadá řešení: upravme směs práv tak, aby lidé mohli na naši kulturu volně navazovat. Aby mohli volně přidávat nebo míchat, jak uznají za vhodné. Dokonce můžeme tuto změnu provést bez nutnosti, aby „volné“ použití bylo volné ve~smyslu „pivo zdarma“. Místo toho by mohl systém zjednodušit navazujícím tvůrcům odměňování umělců i bez účasti armády právníků: například pravidlem, že „poplatek pro vlastníky autorských práv k~neregistrovaným dílům za využití jejich práce k~tvorbě odvozených děl bude činit jedno procento z~čistého zisku a bude uložen u~notáře“. Podle tohoto pravidla by vlastník autorských práv získal určitý licenční poplatek, ale bez registrace by neměl plná vlastnická práva (tedy právo sám určit cenu).

Kdo by proti tomu mohl něco namítat? A co by namítal? Mluvíme o~tvorbě, která zatím nevzniká; která kdyby vznikala, přinášela by podle tohoto návrhu umělcům další zisk. Jaký by měl kdo důvod tomu bránit?

V únoru roku 2003 oznámilo studio DreamWorks uzavření smlouvy s~Mikem Myersem, geniálním komikem ze~Saturday Night Live a Austina Powerse. Podle prohlášení mají Myers a DreamWorks spolupracovat na zformování „unikátního filmařského paktu“. Podle smlouvy DreamWorks \textit{„bude získávat práva na existující filmové hity a klasiky, psát nové scénáře a – pomocí špičkové digitální technologie – vkládat Myerse a ostatní herce do filmu, čímž vznikne zcela nový druh zábavy“.}

V prohlášení se to označovalo jako „filmové samplování“. Jak Myers vysvětlil, \textit{„Filmové samplování je úžasný způsob, jak vytvořit originální pohled na existující filmy a umožnit obecenstvu vidět staré filmy v~novém světle. Rapoví umělci tohle dělají celé roky s~hudbou a teď můžeme vzít stejnou myšlenku a použít ji na film.“} Stevena Spielberga citovali, \textit{„Jestli někdo dokáže předvést staré filmy novému publiku, je to Mike.“}

Spielberg má pravdu. Myersovo filmové samplování bude úžasné. Ale pokud se nad tím nezamyslíte, unikne vám překvapivá pointa prohlášení. Protože většina našeho filmového dědictví zůstává chráněna autorským zákonem, skutečný význam prohlášení DreamWorks zní takto: Mike Myers a jen Mike Myers může volně samplovat. Veškerá obecná svoboda navazovat na filmový archiv naší kultury, svoboda jindy dostupná všem, je teď výsadou pro zábavné a slavné – a pravděpodobně bohaté.

Stává se výsadou ze~dvou důvodů. První navazuje na téma předchozí kapitoly -- vágnost „volného užití“ (fair use). Spousta samplování by se měla považovat za „volné užití“. Jenže málokdo by se při tvorbě spoléhal na tak slabou teorii. To vede k~druhému důvodu, proč je to výsada jen pro pár lidí: náklady na získání práv k~tvůrčímu využití obsahu jsou astronomické. Obdobné náklady přináší i „volné užití“. Buď zaplatíte právníka, aby hájil vaše právo „volného užití“, nebo zaplatíte právníka, aby vypořádal všechna práva a vy jste se na „volné užití“ nemuseli spoléhat. V obou případech je proces tvorby procesem placení právníků – opět výsada, nebo snad prokletí, vyhrazená pro pár lidí.

% Stránka 13
\chapter{Sběrači}
\lettrine{V}{} dubnu 1996 začaly miliony „robotů“ – počítačových programů určených k~„prolézání“, neboli automatickému prohledávání Internetu a kopírování jeho obsahu – procházet web. Tito roboti kopírovali informace z~internetu stránku po stránce na malou skupinu počítačů umístěných v~jednom sklepě ve~čtvrti Presidio v~San Franciscu. Jakmile roboti prolezli celý Internet, začali znovu. Znovu a znovu, každé dva měsíce tyto programy zkopírovaly a uložily Internet.

Do října 2001 roboti sesbírali kopie z~více než pěti let. A při malé tiskové konferenci v~Berkeley v~Kalifornii byl archiv, který tyto kopie vytvořily, Internetový archiv, otevřen světu. Pomocí technologie „Stroj času“ (the Way Back Machine) můžete zadat adresu webové stránky a uvidíte všechny její kopie od roku 1996 včetně jejích změn.

To by na internetu ocenil především Orwell. V dystopii popsané v~románu 1984 byly staré noviny neustále aktualizovány, aby se zajistilo, že se současné názory schválené vládou nedostanou do rozporu s~předchozími zprávami. Tisíce zaměstnanců neustále přepisovaly minulost, takže se nedalo zjistit, zda v~den vytištění novin v~nich stál stejný článek jako dnes.

S internetem je to stejné. Když dnes jdete na webovou stránku, nemůžete vědět, jestli současný obsah je stejný jako při minulé návštěvě. Stránka může vypadat stejně, ale snadno může mít jiný obsah. Internet je jako Orwellova knihovna – neustále přepisovaný bez spolehlivých záznamů.

Tedy alespoň než se objevil „Stroj času“. S Internetovým archivem uvnitř Stroje času můžete vidět, jaký Internet byl. Máte možnost vidět, co si pamatujete. A co je snad ještě důležitější, máte také možnost vidět i to, co si nepamatujete a co by ostatní chtěli, abyste zapomněli.\footnote{Přesto je to stále lákavé. Brewster Kahle ukazuje, že Bílý dům mění vlastní tiskové zprávy bez předchozího upozornění. Zpráva z~13. května 2003 uváděla, že “válečné operace v~Iráku skončily.” To bylo později bez varování změněno na “hlavní válečné operace v~Iráku skončily.” E-mail od Brewstera Kahlea, 1. prosince 2003. }

Bereme jako samozřejmé, že se můžeme vrátit a znovu si přečíst, co si pamatujeme. Například noviny. Kdybyste si chtěli prostudovat reakce vašich regionálních novin na rasové nepokoje ve~Watts roku 1965 nebo příkaz Bulla Connora použít vodní děla roku 1963, mohli byste zajít do místní knihovny a přečíst si tehdejší noviny. Tyto noviny pravděpodobně existují na mikrofilmu. Pokud budete mít štěstí, budou i v~papírové podobě. V každém případě máte díky knihovně možnost vrátit se a vzpomenout si – nejen na to, co se hodí ostatním, ale na něco blízkého pravdě.

Říká se, že kdo se nepoučí z~dějin, je odsouzen k~jejich opakování. To není úplně správně. Všichni zapomínáme dějepis. Hlavní je, jestli máme možnost vrátit se a znovu zjistit, co jsme zapomněli. Přesněji řečeno, otázkou je, jestli díky objektivní minulosti k~sobě zůstaneme upřímní. Knihovny k~tomu pomáhají tím, že sbírají obsah a uchovávají ho pro školáky, badatele, babičky. Svobodná společnost tyto informace potřebuje.

Internet ale tuto potřebu nenaplňoval. Před Internetovým archivem neexistoval způsob, jak se vrátit zpět. Internet byl svou podstatou proměnlivé médium. A protože začíná být stále důležitější pro fungování a změny společnosti, začíná být také důležité zachovat ho v~nějaké historické podobě. Je to bizarní představa, že máme stohy archivních novin z~malých městeček po celém světě, ale jen jednu kopii Internetu – uloženou v~Internetovém archivu.

Zakladatelem Internetového archivu je Brewster Kahle. Je to bývalý úspěšný internetový podnikatel a ještě dříve úspěšný počítačový výzkumník. V 90. letech se rozhodl, že obchodní úspěch už mu stačí. Přišel čas na jiný druh úspěchu. Proto zahájil několik projektů zaměřených na uchovávání lidských vědomostí. Internetový archiv byl pouze prvním z~projektů tohoto internetového Andrewa Carnegieho (významný americký podnikatel a filantrop -- pozn. překl.). V prosinci 2002 archiv obsahoval přes 10 miliard stránek a narůstal asi o~miliardu stránek za měsíc.

Stroj času je největším archivem lidských vědomostí v~lidské historii. Koncem roku 2002 obsahoval „dvě stě třicet terabytů materiálu“ – a byl „desetkrát větší než Knihovna Kongresu“. A to byl teprve první z~archivů, které se Kahle rozhodl vybudovat. Kromě Internetového archivu vytváří také Televizní archiv. Jak se zdá, televize je ještě prchavější než Internet. Přestože většina kultury dvacátého století vznikla skrze televizi, jen malinký zlomek této kultury je k~vidění i dnes. Vanderbiltova univerzita každý večer nahrává tři hodiny zpráv – díky zvláštní výjimce v~autorském zákoně. Tento obsah se indexuje a je za drobný poplatek k~dispozici badatelům. „Ale jinak je [televize] téměř nedostupná,“ řekl mi Kahle. „Kdybyste byl Barbarou Waltersovou, mohl byste získat přístup [do archivu], ale co když jste jen obyčejný doktorand?“ (Barbara Waltersová je americká novinářka a moderátorka zpravodajských pořadů — pozn. překl.) Jak Kahle říká,

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Vzpomínáte si, jak se střetli Dan Quayle s~Murphy Brownovou? (Dan Quayle byl viceprezident USA během funkčního období George Bushe staršího, Murphy Brownová je fiktivní postava ze~stejnojmenného komediálního seriálu, kterému v~roce 1992 Quayle připsal vinu za úpadek morálky a vlnu násilí v~Los Angeles; tvůrci seriálu pak odpověď na jeho proslov vložili přímo do scénáře seriálu — pozn. překl.) Vzpomínáte si na ten surrealistický zážitek, když se politik střetl s~fiktivní televizní postavou? Kdybyste byl doktorandem, který to chce zkoumat, a chtěl byste získat jejich původní výměny názorů, epizodu pořadu 60 minut vysílanou potom … bylo by to téměř nemožné … Tyto materiály téměř nejsou k~nalezení...“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

A proč vlastně? Proč zůstává část kultury zaznamenaná v~novinách trvale dostupná a část zaznamenaná na videokazetách ne? Jak to, že jsme vytvořili svět, kde badatelé zkoumající vliv médií na Ameriku devatenáctého století mají lehčí práci než badatelé, kteří zkoumají vliv médií na Ameriku dvacátého století?

Částečně je to kvůli zákonům. Od vzniku autorského zákona se od majitelů autorských práv vyžadovalo ukládání kopií jejich děl do knihoven. Účelem těchto kopií bylo usnadnit šíření znalostí a zajistit, aby kopie díla byla po ruce i po vypršení autorských práv, aby ostatní měli k~dílu přístup a mohli ho kopírovat.

Tato pravidla se týkala i filmu. Ale v~roce 1915 udělila Knihovna Kongresu filmu výjimku. Film získal autorskou ochranu, pokud byl uložen do knihovny. Ale filmaři dostali možnost vypůjčit si právě uložený film – na neomezenou dobu a bez poplatku. Jen v~roce 1915 bylo více než 5,475 filmů uloženo a „vypůjčeno“. Takže až autorská práva vyprší, nebude v~knihovnách ani jedna kopie. Kopie jsou – pokud vůbec existují – v~archivech filmových společností.\footnote{Doug Herrick, “Toward a National Film Collection: Motion Pictures at the Library of Congress”, Film Library Quarterly 13 nos. 2-3 (1980): str. 5; Anthony Slide, Nitrate Won't Wait: A History of Film Preservation in the United States ( Jefferson, N.C.: McFarland \& Co., 1992), str. 36. }

To samé obecně platí i o~televizi. Televizní vysílání původně nebylo chráněno autorským zákonem – neexistoval způsob, jak zaznamenat vysílání, takže se nikdo nebál „krádeže“. Ale když technologie umožnila záznam, televizní společnosti se začaly čím dál více opírat o~zákon. Zákon vyžadoval, aby z~každého vysílání pořídili kopii, aby mohlo být jejich dílo autorsky chráněno. Ale tyto kopie jednoduše zůstávaly televizním společnostem. Žádná knihovna na ně neměla právo; vláda je nepožadovala. Obsah této části americké kultury je prakticky neviditelný pro každého, kdo by se chtěl podívat.

Kahle se rozhodl to napravit. Před 11. zářím 2001 začal spolu se svými spojenci nahrávat televizi. Vybrali 20 stanic z~celého světa a spustili nahrávání. Po 11. září Kahle spolupracující s~tucty dalších vybrali dvacet stanic z~celého světa a od 11. října 2001 zpřístupnili zprávy z~týdne po 11. září zdarma na internetu. Kdokoliv mohl sledovat, jak zpravodajské relace z~celého světa oznamovaly události onoho dne.

Kahle měl stejný cíl i s~filmem. Ve spolupráci s~Rickem Prelingerem, jehož archiv filmů zahrnoval téměř 45\,000 „pomíjivých filmů“ (tedy jiných než hollywoodských filmů, filmů, které nebyly nikdy chráněny autorskými právy), založil Filmový archiv. Prelinger nechal Kahla pro tento archiv digitalizovat 1\,300 filmů a vystavit je na Internet zdarma ke~stažení. Prelinger řídí komerční firmu. Prodává kopie těchto filmů na vystřihávání záběrů (stock footage — pozn. překl.). Brzy zjistil, že po vydání velké části zdarma na internetu jejich prodeje záběrů prudce vzrostly. Lidé mohli snáze najít materiál, který chtěli použít. Někteří ten materiál stáhli a udělali si vlastní filmy. Jiní nakoupili kopie, aby umožnili vznik dalších filmů. Archiv každopádně umožnil přístup k~důležitým částem naší kultury. Chcete vidět kopii filmu „Duck and Cover“, který vysvětloval dětem, jak se zachránit během jaderného útoku? Jděte na archive.org, kde si můžete během chvilky film stáhnout – zdarma.

I zde Kahle zpřístupňuje část naší kultury, ke~které by jinak bylo obtížné se dostat, pokud by to vůbec šlo. Je to další část podoby dvacátého století, která se časem ztratila. Zákon nepožaduje, aby tyto kopie někdo uchovával, nebo aby je uložil do archivu. Není tedy snadné je najít.

Důležitá je dostupnost, ne cena. Kahle chce k~tomuto obsahu poskytnout volný přístup, ale také chce ostatním umožnit přístup prodávat. Jeho cílem je zajistit konkurenci v~přístupu k~této důležité součásti naší kultury. Ne během komerčního života tvůrčího majetku, ale během druhého života, který má každý tvůrčí majetek – nekomerčního života.

Zde je myšlenka, které bychom si měli povšimnout. Každý tvůrčí majetek prožívá různé „životy“. Ve svém prvním životě, pokud má autor štěstí, se obsah prodává. V takových případech je tvůrce úspěšný na komerčním trhu. Drtivá většina tvůrčího majetku nezažije takový úspěch, část ale ano. Pro tento obsah je komerční život velice důležitý. Bez komerčního trhu by podle mnohých bylo mnohem méně tvorby.

Po skončení komerčního života tvůrčího majetku podporovala naše tradice ještě druhý život. Noviny každý den přinášejí zprávy až k~našim prahům. Hned druhý den se používají na balení ryb, jako výplň krabic s~křehkými dary nebo k~budování archivu znalostí o~naší historii. V tomto druhém životě může obsah nadále informovat, ačkoliv už se jeho informace neprodává.

To samé vždy platilo i o~knihách. Kniha se přestává tisknout velmi brzy (dnes je to v~průměru asi po roce\footnote{Dave Barns, “Fledgling Career in Antique Books: Woodstock Landlord, Bar Owner Starts a New Chapter by Adopting Business”, Chicago Tribune, 5. září 1997 v~Metro Lake 1L. Pouhé 2.2\% knih vydaných v~letech 1927-1946 byly ještě v~tisku i v~roce 2002. R. Anthony Reese, “The First Sale Doctrine in the Era of Digital Networks”, Boston College Law Review 44 (2003): str. 593 n. 51. }). Po ukončení tisku se může prodávat v~antikvariátech, aniž by majitel autorských práv cokoliv dostával, a ukládat v~knihovnách, kde si ji mnozí přečtou taktéž zdarma. Antikvariáty a knihovny jsou tedy druhým životem knih. Tento druhý život je nesmírně důležitý pro rozvoj a stabilitu kultury.

Přitom předpoklad běžného druhého života tvůrčího majetku již neplatí o~nejdůležitějších součástech populární kultury dvacátého a jednadvacátého století. Pro ně – televizi, filmy, hudbu, rádio, Internet – neexistuje záruka druhého života. U této části kultury je to jako kdybychom nahradili knihovny obchodními domy Barnes \& Noble. V této kultuře není přístupné nic jiného, než co poptává určitý omezený trh. Mimo něj kultura mizí.

Po většinu dvacátého století za to mohly finanční důvody. Shromažďovat a zpřístupňovat všechny televizní pořady, filmy a hudbu bylo příšerně drahé: Cena analogových kopií je mimořádně velká. Ačkoliv by tehdy zákon teoreticky omezoval Brewstera Kahla v~kopírování kultury obecně, skutečná omezení by byla finanční. Zachovat tuto prchavou kulturu znemožňoval trh; zákon na to měl mizivý skutečný vliv.

Snad nejdůležitějším rysem digitální revoluce je, že poprvé od časů Alexandrijské knihovny je reálná představa vytvoření archivů veškeré kultury vytvořené nebo šířené veřejně. Technologie nám umožňují představit si archiv všech vydaných knih a čím dál více umožňují i představit si archiv všech pohyblivých obrazů a zvuku.

Rozsah tohoto potenciálního archivu jsme si předtím nedovedli představit. Předchůdci Brewstera Kahla o~něm snili; ale teprve teď se tento sen může poprvé uskutečnit. Jak popisuje Kahle:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Podle všeho je na světě celkem okolo dvou nebo tří milionů nahrávek hudby. Je tu okolo sta tisíc filmů uvedených v~kinech... a mezi jedním a dvěma miliony filmů [vydaných] během dvacátého století. Je tu okolo dvaceti šesti milionů různých knižních titulů. To všechno by se vešlo na počítače, které by se vešly do této místnosti a mohla by si je dovolit menší firma. Nacházíme se tedy v~přelomovém bodě dějin. Cílem je všeobecná dostupnost. A příležitost změnit tím náš život je ... vzrušující. Mohla by to být jedna z~věcí, na které lidstvo může být nejvíce hrdé. Spolu s~Alexandrijskou knihovnu, cestou na Měsíc a vynálezem knihtisku.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Kahle není jediným knihovníkem. Internetový archiv není jediným archivem. Ale Kahle a Internetový archiv naznačují, jaká by mohla být budoucnost knihoven a archivů. Netuším, kdy končí komerční život tvůrčího vlastnictví. Ale končí. A pokaždé pak Kahle a jeho archiv naznačují svět, ve~kterém tyto znalosti a kultura zůstávají trvale dostupné. Někteří se jim budou snažit porozumět; někteří kritizovat. Další je využijí jako Walt Disney, aby znovu vytvořili minulost pro budoucnost. Tyto technologie nabízejí něco, co bylo dlouho v~dějinách nepředstavitelné – budoucnost pro naši minulost. Technologie digitálního umění by mohla znovu uskutečnit sen Alexandrijské knihovny.

Technologové tak odstranili finanční náklady na vybudování takového archivu. Ale právní náklady zůstávají. Ač bychom je rádi nazývali „archivy“, ač se myšlenka „knihovny“ může zdát správnou, „obsah“ uložený do těchto digitálních úložišť je také něčí „majetek“. A zákony o~vlastnictví omezují práva, která by Kahle a jiní chtěli uplatnit.

% Stránka 14
\chapter{„Majetek“}
\lettrine{J}{}ack Valenti byl prezidentem MPAA od roku 1966. Do Washingtonu přišel spolu s~vládou Lyndona Johnsona — a to doslova. Na slavné fotografii Johnsonovy přísahy na palubě Air Force One po vraždě prezidenta Kennedyho sedí Valenti v~pozadí. Během čtyřiceti let ve~vedení MPAA se stal snad nejvýznamnějším a nejúspěšnějším lobbistou ve~Washingtonu.

MPAA je americká pobočka mezinárodní Filmové asociace (Motion Picture Association). Byla vytvořena roku 1922 jako obchodní organizace s~cílem hájit americké filmy proti rostoucí domácí kritice. Nyní organizace zastupuje nejen filmaře, ale také výrobce a distributory zábavy pro televizi, video a kabelovou televizi. V jejím představenstvu zasedají ředitelé a prezidenti sedmi největších výrobců a distributorů filmů a televizních pořadů ve~Spojených státech: Walt Disney, Sony Pictures Entertainment, MGM, Paramount Pictures, Twentieth Century Fox, Universal Studios a Warner Brothers.

Valenti je teprve třetím prezidentem MPAA. Jenže žádný z~jeho předchůdců neměl takový vliv na organizaci ani na Washington. Valenti, jako správný Texasan, dokonale ovládl nejdůležitější politickou dovednost jižanů — schopnost vypadat prostoduše až hloupě a skrývat tím svůj pohotový intelekt. Dodnes Valenti působí jako prostý, pokorný člověk. Ale tento absolvent Harvardu s~titulem MBA, autor čtyř knih, který dokončil střední školu v~patnácti letech a během druhé světové války nalétal více než padesát bojových misí, není žádný Pepa Novák. Když Valenti odešel do Washingtonu, osvojil si město v~podstatě po „washingtoňansku“.

MPAA má velkou zásluhu na ochraně umělecké svobody a svobody slova, na kterých naše kultura závisí. Zavedením systému značení vhodnosti filmů pro mládež zabránila obrovským následkům regulace svobody slova. Je zde ale ještě jedna část jejích cílů, která je radikální a nejdůležitější. Tím je snaha této společnosti, ztělesněná každým Valentiho činem, předefinovat význam „tvůrčího majetku“.

Valentiho výpověď při slyšení před Kongresem z~roku 1982 dokonale zachycuje jejich strategii:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Bez ohledu na dlouhé argumenty, bez ohledu na obvinění a protiobvinění, bez ohledu na rozruch a křik, rozumní muži a ženy se budou stále vracet k~podstatě problému, ústřednímu tématu, které celou diskuzi vyvolává: Vlastníkům tvůrčího majetku musí být přiznána stejná práva a ochrana jako všem ostatním vlastníkům v~této zemi. To je ten problém. To je ta otázka. To je základ, na kterém se celé toto slyšení a diskuze musí odehrávat.“}\footnote{Home Recording of Copyrighted Works: Hearings on H.R. 4783, H.R. 4794, H.R. 4808, H.R. 5250, H.R. 5488, and H.R. 5705 Before the Subcommittee on Courts, Civil Liberties, and the Administration of Justice of the Committee on the Judiciary of the House of Representatives, 97th Cong., 2nd sess. (1982): str. 65 (výpověď Jacka Valentiho). }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Strategie tohoto proslovu, podobně jako strategie většiny Valentiho proslovů, je geniální a jednoduchá a právě díky jednoduchosti geniální. „Ústřední téma“, ke~kterému se „rozumní muži a ženy“ budou vracet, zní takto: „Vlastníkům tvůrčího majetku musí být přiznána stejná práva a ochrana jako všem ostatním vlastníkům v~této zemi.“ Valenti mohl pokračovat, že nejsou žádní druhořadí občané. Proto by neměli být ani druhořadí vlastníci.

Toto tvrzení zřetelně a silně manipuluje. Je vysloveno tak jasně, aby vypadalo stejně samozřejmé, jako že senátory vybíráme ve~volbách. Toto Valentiho tvrzení je ale ve~skutečnější nejextrémnější vážně myšlený názor v~celé debatě. Jack Valenti, jakkoliv je příjemný a bystrý, je snad největší extrémista v~celé zemi, když jde o~povahu a rozsah „tvůrčího vlastnictví“. Jeho názory nemají žádný smysluplný vztah k~naší skutečné právní tradici, přestože ji, alespoň ve~Washingtonu, nenápadný vliv jeho texaského kouzla změnil.

Přestože „tvůrčí majetek“ je jednoznačně „majetek“ v~intelektuálském a absolutním smyslu, který se právníci učí chápat\footnote{Právníci hovoří o~„majetku“ ne jako o~absolutně daném, ale jako o~sadě práv, která jsou někdy spojená s~určitou věcí. Proto mi „vlastnické právo“ na mé auto garantuje výhradní použití, ale už ne právo jezdit s~ním 150 mil za hodinu. Pro nejlepší možný pokus, jak převést běžný význam „majetku“ do „řeči právníků“ viz Bruce Ackerman, Private Property and the Constitution (New Haven: Yale University Press, 1977), str. 26-27. } , nikdy neplatilo, a ani by nemělo, že by „vlastníkům tvůrčího majetku“ byla „přiznána stejná práva a ochrana jako všem ostatním vlastníkům v~této zemi“. Vskutku, kdyby vlastníkům tvůrčího majetku byla přiznána stejná práva jako všem ostatním vlastníkům, znamenalo by to obrovskou, a obrovsky nežádoucí, změnu naší tradice.

Valenti to ví. Ale mluví za průmyslové odvětví, které kašle na naši tradici a hodnoty, jež představuje. Mluví za průmyslové odvětví bojující za opětovné nastolení tradice, kterou Britové zavrhli roku 1710. Ve světě vzniklém z~Valentiho změn by hrstka mocných měla obrovský vliv na vývoj naší výtvarné kultury.

Tato kapitola má dva cíle. Prvním je přesvědčit vás, že historicky vzato je Valentiho tvrzení naprostý nesmysl. A druhým je přesvědčit vás, že by bylo obrovskou chybou historii zavrhnout. Vždy jsme s~právy k~tvůrčímu majetku zacházeli jinak než s~právy danými všem ostatním vlastníkům. Nikdy nebyla stejná. A nikdy by neměl být stejná, protože, jakkoliv nelogické se to může zdát, jejich sjednocení by hluboce omezilo možnosti tvorby pro nové tvůrce. Tvorba závisí na neúplnosti kontroly vlastníků.

Organizace jako MPAA, jejichž vedení tvoří ti nejmocnější ze~staré gardy, mají bez ohledu na svá tvrzení jen pramalý zájem nechat se nahradit novými. Žádná organizace nemá. Nikdo nemá. (Ani já ne.) Jenže co je dobré pro MPAA, nemusí být nutně dobré pro Ameriku. Společnost hájící ideály svobodné kultury musí zajistit právě možnost, aby nová tvorba mohla nahradit starou.

Pro příklad, že ve~Valentiho argumentech je zásadní chyba, se stačí podívat třeba do Ústavy Spojených států.

Tvůrci americké Ústavy milovali „majetek“. A to natolik, že do Ústavy zapsali jednu důležitou podmínku. Pokud vám vláda vezme majetek — pokud vám zabaví dům nebo vyvlastní kus pozemku z~vaší farmy — musí vám, dle „Článku o~vyvlastnění“ Pátého dodatku, zaplatit „spravedlivou kompenzaci“. Ústava tím zaručuje, že majetek je v~jistém smyslu nedotknutelný. Nemůže být vlastníku jen tak odebrán, aniž by vláda za tuto výsadu nezaplatila.

Jenže ta samá Ústava o~tom, co Valenti nazývá „tvůrčím vlastnictvím“, hovoří zcela jinak. V klauzuli dávající Kongresu právo stvořit „tvůrčí vlastnictví“ Ústava vyžaduje, aby po „omezené době“ Kongres udělená práva opět odebral a změnil tento „tvůrčí majetek“ ve~volné dílo. Ale když to Kongres udělá, když vyprší vaše autorská práva a vaše tvorba se změní ve~volné dílo, Kongres vám za toto vyvlastnění nemusí platit žádnou „spravedlivou kompenzaci“. Místo toho ta samá Ústava, která vyžaduje náhradu za vaši půdu, nařizuje odebrání práv k~vašemu „tvůrčímu vlastnictví“ zcela bez náhrady.

V Ústavě se tedy tvrdí, že se k~těmto dvěma formám majetku nemají vázat stejná práva. Prostě se mezi nimi má rozlišovat. Valenti tedy nežádá jen změnu naší tradice, když navrhuje přiznat vlastníkům tvůrčího majetku stejná práva jako všem ostatním vlastníkům. Zároveň žádá o~změnu samotné Ústavy.

Navrhovat změnu Ústavy ale nemusí být vždy špatné. V původní americké Ústavě byla spousta jasných chyb. Ústava z~roku 1789 povolovala otroctví; senátoři nebyli voleni, ale jmenováni; umožňovala, aby při prezidentské volbě mezi prezidentem a viceprezidentem byl nerozhodný výsledek, jak se stalo roku 1800. (Podle původní Ústavy měl každý volitel 2 prezidentské hlasy, prezidentem se stával vítěz voleb a viceprezidentem ten, kdo se umístil na druhém místě; roku 1804 byla dodatkem k~Ústavě prezidentská volba změněna, každý volitel dostal jeden hlas prezidentský a jeden viceprezidentský — pozn. překl.) Zakladatelé byli bezpochyby výjimeční, ale uznávám, že udělali spoustu závažných chyb. Některé z~nich jsme už napravili; určitě mohou být ještě další, které je třeba napravit. Můj argument tedy není, že bychom něco měli dělat proto, protože to udělal Jefferson.

Naopak chci říct, že protože to Jefferson udělal, měli bychom se alespoň pokusit pochopit proč. Proč zakladatelé, fanatičtí to zastánci vlastnictví, odmítli myšlenku, že by se k~tvůrčímu vlastnictví měla vztahovat stejná práva jako ke~všem ostatním druhům vlastnictví? Proč požadovali, aby se z~tvůrčího vlastnictví stávala veřejná díla?

K odpovědi na tuto otázku musíme nahlédnout do dějin práv k~„tvůrčímu vlastnictví“ a kontroly, kterou umožňovala. Až podrobně poznáme odlišnost dřívější definice těchto práv, bude pro nás jednodušší pokládat si otázky, které by měly být těžištěm této války: Ne zda by mělo být tvůrčí vlastnictví chráněno, ale jak. Ne zda budeme vymáhat práva, která zákon dává vlastníkům tvůrčího vlastnictví, ale jaká by vlastně tato směs práv měla být. Ne zda by měli umělci dostávat zaplaceno, ale jestli instituce, které umělcům zajišťují příjmy, musí také řídit další vývoj kultury.

K odpovědi na tyto otázky budeme potřebovat mluvit o~ochraně majetku obecnějším jazykem. Přesněji obecnějším než je omezený jazyk zákonů. V knize Code: And Other Laws of Cyberspace jsem tuto obecnější perspektivu zachytil pomocí jednoduchého modelu. U každého práva nebo regulace tento model zkoumá, jak se navzájem ovlivňují čtyři různé formy regulace a dané právo nebo regulaci posilují nebo oslabují. Zobrazil jsem to pomocí tohoto diagramu:

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/2b38144a9cff11fa19e193c583164ade.eps}\end{figure}

Uprostřed tohoto obrázku je regulovaný bod: jednotlivec nebo skupina, která je cílem regulace, nebo majitel práva. (Všechny příklady lze popsat jako regulaci i jako právo. Pro jednoduchost budu vše označovat jako regulaci.) Ovály reprezentují čtyři možnosti, jak může být jednotlivec nebo skupina regulována — omezením, respektive získáním možností. Zákon je nejzřetelnějším omezením (alespoň pro právníky). Omezuje hrozbou trestu za porušení předem daných pravidel. Tedy pokud například vědomě porušíte Madonnina autorská práva tím, že zkopírujete písničku z~jejího nejnovějšího CD a umístíte ji na Internet, můžete být potrestáni pokutou až 150\,000 dolarů. Pokuta je následný trest za porušení předem daného pravidla. Ukládá ji stát.

Normy jsou jiným druhem omezení. Také trestají jednotlivce za porušení pravidel. Ale tento trest je ukládán komunitou a ne (jen) státem. Zákon nemusí zakazovat plivání, což ale neznamená, že nebudete potrestáni, když ve~frontě na lístky do kina budete plivat na zem. Trest nemusí být tvrdý, ale v~některých komunitách může být tvrdší než mnohé tresty ukládané státem. Rozdíl není v~přísnosti pravidel, ale v~tom, kdo je prosazuje.

Trh je třetím typem omezení. Jeho omezení fungují jako podmínky: můžete udělat X, pokud zaplatíte Y; dostanete zaplaceno M, pokud uděláte N. Tyto podmínky očividně nejsou nezávislé na zákonech a normách — vlastnické právo určuje, co si musíte koupit, pokud to chcete získat legálně; normy říkají, co je řádně prodáno. Jenže za dané sady norem a s~vlastnickým a obchodním právem v~pozadí trh přidává další omezení, jak se jednotlivec nebo skupina může chovat.

Nakonec, a prozatím trochu tajemná, „architektura“ — fyzický svět jak ho známe — je omezením chování. Spadlý most může omezit vaše možnosti, jak se dostat přes řeku. Železniční koleje mohou omezit možnost sjednotit společenský život komunity. Podobně jako trh, architektura neomezuje pomocí trestů. Naopak, podobně jako trh, omezuje prostřednictvím dalších podmínek. Tyto podmínky nevytvářejí soudy vymáhající dodržování smluv ani policie trestající krádeže, ale prostředí, „architektura“. Jestliže vám cestu blokuje půltunový balvan, omezuje vás zákon gravitace. Pokud mezi vámi a cestou do New Yorku stojí letenka za 500 dolarů, omezuje vás trh.

Takže první fakt o~těchto čtyřech formách regulace je zřejmý: Navzájem se ovlivňují. Omezení daná jednou mohou být posílena jinou. Nebo omezení daná jednou mohou být jinou oslabena.

Druhý fakt z~něj přímo vyplývá: Pokud chceme znát okamžitou svobodu cokoliv udělat, kterou má kdokoliv v~daný okamžik, musíme uvážit, jak se navzájem ovlivňují tyto formy regulace. Ať už existují další omezení nebo ne (klidně existovat mohou; nesnažím se vytvořit komplexní pohled), tato čtyři patří k~nejvýznamnějším a každý regulátor (bez ohledu na to, zda zvyšuje nebo snižuje regulaci) musí brát v~potaz, jak se právě tyto čtyři navzájem ovlivňují.

Vezměme například „svobodu“ řízení vozu vysokou rychlostí. Tato svoboda je částečně omezena zákony: rychlostními limity, které říkají, jak rychle můžete jet na konkrétních místech v~konkrétní dobu. Částečně je omezena architekturou: příčné prahy například většinu rozumných řidičů donutí zpomalit; omezovače v~autobusech pro změnu nedovolí řidiči jet moc rychle. Tato svoboda je částečně omezena trhem: Při vyšších rychlostech roste průměrná spotřeba na 100km, takže cena benzínu nepřímo omezuje rychlost. A konečně normy společnosti mohou nebo nemusí omezovat svobodu překračovat rychlostní limity. Když budete jezdit 80km/h kolem školy v~sousedství, sousedé si to s~vámi nejspíš vyřídí. V jiném městě nebo v~noci ale tato norma nebude tak účinná.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/e95bf75ee436129472c594bedd4e7ebb.eps}\end{figure}

Poslední fakt z~tohoto jednoduchého modelu by měl být také poměrně jasný: Přestože jsou tyto čtyři formy analyticky nezávislé, zákon může význačně ovlivnit tři z~nich.\footnote{Tím, že zdůrazňuji, že právo ovlivňuje ostatní tři formy, neznamená to, že by ony zároveň neovlivňovaly právo. Samozřejmě, že ho ovlivňují. Jediná výhoda, kterou zákon má, je, že jen on hovoří, jakoby směl tyto tři změnit, přičemž práva těchto forem jsou vyjádřena mnohem skromněji. Viz Lawrence Lessig, Code: And Other Laws of Cyberspace (New York: Basic Books, 1999): str. 90-95; Lawrence Lessig, “The New Chicago School”, Journal of Legal Studies, červen 1998. } Jinými slovy, zákon může být využit k~posílení nebo oslabení omezení jiné formy. Tedy například může být použit ke~zvýšení spotřebních daní z~benzínu, aby řidiče motivoval k~šetření a pomalejší jízdě. Zákon by mohl nařídit instalaci více příčných prahů, aby byla rychlá jízda nepohodlná. Zákon by mohl být použit k~financování reklamní kampaně proti bezohledné jízdě. Nebo by mohl nařizovat větší přísnost jiných zákonů — například federální zákon nařizující snížení rychlostních limitů ve~všech státech — aby se snížila přitažlivost rychlé jízdy.

Tato omezení se tedy mohou měnit a mohou být změněna. Když chceme znát skutečnou ochranu svobody nebo majetku v~libovolný okamžik, musíme tyto změny průběžně sledovat. Omezení jednou formou může být odstraněno jinou. Svoboda vytvořená jednou formou může být jinou zrušena.\footnote{Některým lidem se nelíbí, když se takhle mluví o~svobodě. Mají totiž za to, že omezení svobody pochází pouze od vlády. Dejme tomu, že bouřka zničí most. Obhájci tohoto přístupu budou argumentovat, že je v~tomto případě nesmyslné hovořit o~omezení osobní svobody. Odneslo to prostě most, což zkomplikovalo přepravu z~místa na místo. Mluvit o~tom jako o~ztrátě svobody, tvrdí, je zaměňovat politiku s~nevyzpytatelností života. Nemíním popírat takto úzce zaměřený pohled, který záleží především na kontextu. S čím však nesouhlasím je tvrzení, že toto je jediný možný přístup k~vymezení svobody. Jak jsem ukázal v~Code, naší historií se prolíná politické myšlení, které je založeno na širším pohledu, než na problému, co a kdy učinila vláda. Kupříkladu John Stuart Mill hájil svobodu slova před tyranií omezeného přemýšlení, nikoli před vládními perzekucemi; John Stuart Mill, On Liberty (Indiana: Hackett Publishing Co., 1978), str. 19. John R. Commons proslul obhajobou ekonomické svobody práce před překážkami trhu; John R. Commons, “The Right to Work”, in Malcom Rutherford a Warren J. Samuels, eds., John R. Commons: Selected Essays (London: Routledge: 1997), str. 62. The Americans with Disabilities Act rozšiřuje svobodu lidí s~fyzickým postižením tím, že mění skladbu určitých veřejných prostor, čímž k~nim usnadňuje přístup; 42 United States Code, section 12101 (2000). Každý takový zásah do současného uspořádání mění rozsah svobod určité skupiny. Účinky by se proto měly brát v~potaz, aby bylo možné lépe pochopit skutečné rozpětí svobod, kterým by určité skupiny mohly čelit. }

\section{Proč má Hollywood pravdu}
Nejnázornější fakt, který tento model odhaluje, je v~čem a proč má Hollywood pravdu. Bojovníci za autorská práva sešikovali Kongres a soudy k~ochraně autorských práv. Tento model ukazuje, proč to dává smysl.

Řekněme, že tento diagram znázorňuje regulaci autorských práv před příchodem internetu:

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/86407cd70829beb511169737dd43f3e3.eps}\end{figure}

Mezi zákony, normami, trhem a architekturou je rovnováha. Zákon omezuje možnost kopírovat a sdílet obsah pomocí trestů pro ty, kdo obsah kopírují a sdílejí. Tyto tresty jsou posíleny technologiemi, kvůli kterým je kopírování a sdílení obsahu složité (architektura) a drahé (trh). Tyto tresty ale nakonec omezovaly všem známé normy — například děti si běžně kopírovaly nahrávky od jiných dětí na kazety. Takové použití chráněného materiálu klidně může být porušení autorského zákona, ale normy naší společnosti (alespoň před Internetem) v~tomto druhu porušení neviděly problém.

Přidejme Internet, respektive technologie jako MP3 a p2p sítě. Omezení architekturou se dramaticky změní, stejně jako omezení trhu. A jak trh a architektura oslabují regulaci z~autorského zákona, přibývají normy. Z krásné rovnováhy (alespoň pro bojovníky za autorská práva) se po příchodu Internetu stala naprostá anarchie.

To je tedy smyslem a ospravedlněním reakce bojovníků. Tvrdí, že technologie se změnila a následkem této změny, po zesílení trhem a normami, zanikla rovnováha v~ochraně práv vlastníků chráněných děl.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/c3e49538946af1e77d8eee858c4f244d.eps}\end{figure}

Toto je Irák po pádu Saddáma, ale tentokrát žádná vláda neospravedlňuje následné rabování.

Pro bojovníky není tato analýza, ani závěry z~ní vyplývající, ničím novým. Dokonce ve~„zprávě“ zpracované ministerstvem obchodu (silně ovlivněným bojovníky za autorská práva) v~roce 1995 byly tyto základní formy regulace identifikovány a byla navržena strategie pro další postup. V reakci na změny vyvolané příchodem Internetu zpráva navrhuje, že (1) Kongres by měl posílit zákon o~duševním vlastnictví, (2) podniky by měly přijmout inovativní marketingové techniky, (3) technologové by měli usilovat o~vyvinutí kódu k~ochraně autorsky chráněných děl a (4) školy by měly vychovávat děti k~lepší ochraně autorských práv.

Tato smíšená strategie je přesně to, co by autorský zákon potřeboval — kdyby cílem bylo zachovat rovnováhu, která tu byla před změnou vyvolanou příchodem Internetu. A od mediálního průmyslu jsme nemohli očekávat nic jiného, než že se přesně o~toto zasadí. Považovat svůj šťastný život za něco, na co máte nárok, a žádat ochranu od zákona, když se ho něco snaží změnit, je stejně americké jako jablečný koláč. Vlastníci nemovitostí v~záplavových oblastech neváhají žádat vládu o~pomoc (znovu a znovu), když jim povodeň (architektura) odplaví majetek (zákon). Zemědělci neváhají žádat vládu o~náhrady, když jim virus (architektura) zničí úrodu. Odbory neváhají žádat vládu o~odškodnění, když dovoz (trh) zničí americký ocelářský průmysl.

Tedy není nic špatného ani překvapivého na tom, že se mediální průmysl snaží bránit před škodlivými účinky technologického pokroku. A rozhodně netvrdím, že měnící se technologie Internetu neměla výrazný dopad na obchodní postupy mediálního průmyslu, nebo jak říká John Seely Brown, na jeho „architekturu příjmů“.

Ale jen protože jedna zájmová skupina žádá o~vládní podporu přece neznamená, že by ji měla dostat. A jen protože technologie oslabila nějakou obchodní strategii neznamená, že by vláda měla zasáhnout a podporovat zastaralou obchodní strategii. Kodak například díky příchodu digitálních fotoaparátů ztratil skoro 20\% trhu s~tradičním filmem.\footnote{Viz Geoffrey Smith, “Film vs. Digital: Can Kodak Build a Bridge?” BusinessWeek online, 2. srpna 1999, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#23}}. Pro novější analýzu tržní pozice Kodaku viz Chana R. Schoenberger, “Can Kodak Make Up for Lost Moments?” Forbes.com, 6. října 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#24}}. } Myslí si snad někdo, že by vláda měla kvůli Kodaku zakázat digitální fotoaparáty? Dálnice oslabily nákladní dopravu na železnici. Myslí si snad někdo, že bychom měli vykázat kamiony ze~silnic kvůli ochraně železnic? Blíže k~tématu této knihy, dálkové ovladače omezily „vlezlost“ televizní reklamy (když začne nudná reklama, můžete jednoduše přepnout), a dost možná tato změna oslabila televizní reklamní trh. Ale myslí si snad někdo, že bychom měli regulovat dálkové ovladače kvůli posílení komerčních televizí? (Třeba je omezit, aby fungovaly jen jednou za sekundu, nebo na deset přepnutí za hodinu?)

Zřejmá odpověď na tyto zjevně řečnické otázky zní ne. Ve svobodné společnosti s~volným trhem podporované svobodou podnikání a svobodným obchodem není úlohou vlády upřednostňovat jednu obchodní strategii před ostatními. Její úlohou není vybírat vítěze a chránit je před prohrou. Kdyby to vláda běžně dělala, nebyl by žádný pokrok. Jak v~roce 1991 napsal ředitel Microsoftu Bill Gates ve~zprávě kritizující softwarové patenty, „zavedené firmy mají zájem na vyloučení budoucích konkurentů.“\footnote{Fred Warshofsky, The Patent Wars (New York: Wiley, 1994), str. 170-71. } A na rozdíl od začínajících, zavedené firmy k~tomu mají i prostředky. (Vzpomeňte si na společnost RCA a FM rádio.) Svět, kde konkurenti s~novými nápady musí bojovat nejen na trhu, ale i s~vládou, je svět, kde konkurenti s~novými nápady neuspějí. Je to svět přešlapující na místě plný stále více soustředěné stagnace. Je to Sovětský svaz za Brežněva.

Přestože je pochopitelné, že průmysl ohrožený novými technologiemi ovlivňujícími jeho obchodní strategii se dovolává ochrany od vlády, je zvláštní povinností zákonodárců zajistit, aby tato ochrana nebrzdila pokrok. Jinými slovy, povinností zákonodárců je zajistit, aby jimi vytvořené změny v~reakci na žádost těch, které poškodily změny technologií, byly změnami, které zachovávají motivaci a příležitosti pro inovaci a změny.

V rámci zákonů upravujících svobodu projevu — mezi něž patří samozřejmě i autorské právo — je tato povinnost ještě větší. Když průmysl naříkající na změny technologií žádá Kongres o~zásah, který by omezil svobodu projevu a tvorbu, zákonodárci by měli postupovat obzvlášť opatrně. Pro vládu je vždy špatné, když začne regulovat trh založený na svobodě projevu. Rizika a nebezpečí takové hry jsou přesně důvodem, proč tvůrci americké Ústavy vytvořili První dodatek: „Kongres nevytvoří zákon ... omezující svobodu projevu“. Takže když je Kongres žádán o~schválení zákona „omezujícího“ svobodu projevu, měl by prověřit — pečlivě — zda je taková regulace opodstatněná.

Můj argument však v~tuto chvíli nemá nic společného s~tím, zda jsou změny prosazované bojovníky za autorská práva „opodstatněné“. Můj argument je o~jejich následcích. Protože než se dostaneme k~otázce opodstatněnosti, otázce silně závislé na vašem žebříčku hodnot, měli bychom se nejprve podívat, zda chápeme důsledky změn žádaných mediálním průmyslem.

Zde je přirovnání, které vystihuje další argument. V roce 1873 byla poprvé vyrobena chemikálie DDT. Roku 1948 získal švýcarský chemik Paul Hermann Müller Nobelovu cenu za prokázání insekticidních vlastností DDT. V 50. letech už bylo široce používáno po celém světě k~hubení hmyzu přenášejícího choroby. Rovněž se využívalo ke~zvýšení zemědělské produkce.

Nikdo nepochybuje o~tom, že hubení hmyzu přenášejícího choroby nebo zvýšení zemědělské produkce je dobrá věc. Nikdo nepochybuje o~tom, že Müllerova práce byla důležitá, cenná a pravděpodobně zachránila spoustu životů, možná i miliony.

Jenže roku 1962 Rachel Carsonová vydala knihu \textit{Silent Spring}, kde dokazovala, že DDT má vedle hlavních přínosů také nežádoucí účinky na životní prostředí. Ptáci ztráceli schopnost reprodukce. Celé ekologické řetězce byly ničeny.

Nikdo samozřejmě neměl v~úmyslu zničit životní prostředí. Paul Müller jistě nechtěl ublížit ptákům. Ale úsilí o~vyřešení jedné skupiny problémů vedlo ke~vzniku jiných, které byly podle některých daleko horší než ty původní. Nebo přesněji, problémy způsobené DDT byly horší než ty, které mělo vyřešit, přinejmenším vezmeme-li v~úvahu jiné, ekologicky šetrnější způsoby řešení těchto problémů.

James Boyle, profesor práva na Duke University, mluví přesně v~tomto duchu, když tvrdí, že kultura potřebuje své „ekologické hnutí“.\footnote{Viz např. James Boyle, “A Politics of Intellectual Property: Environmentalism for the Net?” Duke Law Journal 47 (1997): str. 87. } Jeho myšlenka, ke~které se chci dostat ve~zbytku této kapitoly, není, že cíle autorských práv jsou špatné. Ani že by autoři neměli být za svou práci placeni. Nebo že by hudba měla být k~dispozici „zdarma“. Jde o~to, že některé formy ochrany autorů budou mít nežádoucí účinky na naše kulturní prostředí, podobně jako DDT na přírodu. A stejně jako kritika DDT není podpora malárie nebo útok proti zemědělcům, tak ani kritika konkrétní regulace na ochranu autorských práv není schvalování anarchie nebo útok proti autorům. Usilujeme o~tvůrčí prostředí a měli bychom si být vědomi vlivu našich činů na toto prostředí.

Mým cílem je pokusit se ve~zbytku této kapitoly zmapovat právě tento vliv. Technologie Internetu měla bezpochyby dramatický vliv na možnosti autorů chránit svoji tvorbu. Ale také by nikdo neměl pochybovat, že když se dohromady sečtou změny autorského zákona se změnami technologií, které právě probíhají na Internetu, výsledkem nebude jen efektivní ochrana autorských práv. A také, což je obecně opomíjeno, výsledek tohoto masivního zvýšení ochrany bude devastující pro tvůrčí prostředí.

Jednou větou: K zabití komára rozprašujeme DDT, které má pro svobodnou kulturu mnohem ničivější účinky, než že zmizí komár.

\section{Počátky}
Amerika zkopírovala anglický autorský zákon. Ve skutečnosti jsme zkopírovali a vylepšili anglický autorský zákon. Naše Ústava hovoří zcela jasně o~smyslu „tvůrčího vlastnictví“; její výslovná omezení posilují anglickou snahu předejít přílišné moci vydavatelů.

Pravomoc k~udělování práv k~„tvůrčímu vlastnictví“ je dána Kongresu, alespoň vzhledem k~naší Ústavě, trochu zvláštním způsobem. Článek I, bod 8, klauzule 8 naší Ústavy stanoví, že:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Kongres má právo podporovat Pokrok Vědy a užitečných Umění, zajištěním po omezené Doby Autorům a Vynálezcům výhradního Práva k~jejich příslušným Spisům a Objevům.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Můžeme to nazvat „Klauzulí pokroku“, všimněte si co tato klauzule neříká. Neříká, že Kongres má pravomoc udělit „práva k~tvůrčímu vlastnictví“. Říká, že Kongres má pravomoc podporovat pokrok. Tato pravomoc je její účel a je to veřejný účel, ne účel obohacování vydavatelů, dokonce ani účel odměňování autorů.

Klauzule pokroku výslovně omezuje dobu platnosti autorských práv. Jak jsme viděli v~\href{http://wiki.root.cz/Main/FC1-10}{\textsf{kapitole 6}}, Angličané omezili dobu trvání autorských práv, aby zajistili, že několik jedinců nebude mít nepřiměřenou kontrolu nad kulturou prostřednictvím nepřiměřené kontroly nad vydáváním knih. Můžeme předpokládat, že zakladatelé následovali angličany ze~stejného důvodu. A skutečně, na rozdíl od Angličanů zakladatelé posílili tento cíl podmínkou, že autorská práva patří jen „Autorům“.

Formulace „Klauzule pokroku“ odráží obecný návrh Ústavy. Aby zakladatelé předešli problémům, vytvořili systém. Aby zabránili koncentrované moci vydavatelů, vytvořili systém, který udržoval autorská práva mimo dosah vydavatelů a udržoval je krátká. Aby předešli koncentraci moci církví, zakázali federální vládě zakládat církve. Aby se zabránilo soustředění moci ve~federální vládě, vytvořili systém na posílení moci jednotlivých států — včetně Senátu, jehož členové byli tenkrát vybíráni státy, a sboru volitelů, také vybíraných státy, pro volbu prezidenta. Pokaždé tyto systémy přesně zapadají do rámce Ústavy, navržené k~předcházení jinak nevyhnutelné koncentrace moci.

Pochybuji, že by zakladatelé uznávali regulaci dnes zvanou „autorský zákon“. Rozsah této regulace jde za hranice všeho, o~čem mohli kdy uvažovat. Abychom mohli pochopit, co udělali, musíme umístit „autorský zákon“ do souvislostí. Musíme se podívat, jak se změnil za 210 let od svého prvního návrhu.

Některé z~těchto změn pocházejí ze~zákona: některé kvůli změnám technologie a některé kvůli změnám technologie skrze koncentraci tržní moci. V našem modelu jsme začali zde:

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/b8f22a4154638ed436e67f985628ddf3.eps}\end{figure}

A skončíme zde:

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/5f673087bb5a5c3fcd282f35c0f140ae.eps}\end{figure}

Teď vysvětlím jak.

\section{Zákon: Doba platnosti}
Když Kongres poprvé schválil zákony na ochranu tvůrčího vlastnictví, potýkal se se stejnou nejistotou ohledně postavení tvůrčího vlastnictví jako Angličané roku 1774. Mnoho států mělo vlastní zákony na ochranu tvůrčího vlastnictví a někteří si mysleli, že tyto zákony jen doplňují zvykové právo, které už tvorbu chránilo.\footnote{William W. Crosskey, Politics and the Constitution in the History of the United States (London: Cambridge University Press, 1953), vol. 1, str. 485-86: “anulovat -- prostou implikací 'svrchovaného práva země' -- \textit{trvalá práva, která autorům náležela, či jim byla jinými přisuzována, ve~jménu zvykového práva}” (zvýraznění přidáno). } To znamenalo, že ve~Spojených státech roku 1790 v~oblasti autorských práv neexistovalo žádné zaručené veřejné vlastnictví. Pokud byla autorská práva chráněna zvykovým právem, nebylo možné jednoduše zjistit, zda je dílo vydané ve~Spojených státech chráněné nebo volné. Podobně jako v~Anglii, přetrvávající nejistota bránila vydavatelům při tisku a prodeji děl spoléhat na veřejné vlastnictví.

Tato nejistota skončila, když Kongres schválil zákony o~udělování copyrightů. Protože federální zákony anulují státní zákony, které jsou s~nimi v~rozporu, federální copyrighty nahradily veškerou ochranu státními zákony. Stejně jako v~Anglii, kde díky Statute of Anne postupně vypršela autorská práva ke~všem anglickým dílům, díky federálnímu zákonu vypršela i veškerá státní autorská práva.

V roce 1790 kongres ustanovil první autorský zákon. Tím vznikly federální copyrighty platné na čtrnáct let. Pokud byl autor na konci této doby stále naživu, mohl požádat o~jeho prodloužení o~dalších čtrnáct let. Když tak neučinil, jeho dílo přešlo do fondu veřejného vlastnictví.

Přestože během prvních deseti let americké Republiky vzniklo mnoho děl, jen 5\% z~nich bylo registrováno do federálního systému copyrightů. 95\% ze~všech děl vytvořených ve~Spojených státech před rokem 1790 a mezi lety 1790 a 1800 okamžitě přešlo do veřejného vlastnictví; zbytek nejdéle do osmadvaceti, ale nejčastěji během čtrnácti let.\footnote{Ačkoli bylo ve~Spojených státech v~období 1790-1799 vydáno 13\,000 titulů, bylo podáno pouze 556 žádostí o~copyright; John Tebbel, A History of Book Publishing in the United States, vol. 1, The Creation of an Industry, 1630-1865 (New York: Bowker, 1972), str. 141. Z 21\,000 publikací před rokem 1790 bylo zaregistrováno pouze dvanáct; William J. Maher, Copyright Term, Retrospective Extension and the Copyright Law of 1790 in Historical Context, str. 7-10 (2002), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#25}}. Převážná většina děl se tak dostala rovnou do veřejného vlastnictví. Dokonce i zaregistrovaní díla se tam dostala rychle, protože copyright byl krátký. Počáteční trvání bylo čtrnáct let s~možností prodloužení o~dalších čtrnáct. Copyright Act of May 31, 1790, §1, 1 stat. 124. }

Tento systém prodlužování copyrightů byl významnou součástí amerického systému autorských práv. Zajišťoval, že plná doba platnosti autorských práv bude poskytnuta jen tam, kde je o~to zájem. Pokud po prvním období čtrnácti let autorovi nestálo za to obnovit svá práva, pak ani společnosti nestálo za to na jeho právech trvat.

Čtrnáct let se nám nemusí zdát dlouho, ale drtivé většině tehdejších majitelů autorských práv to stačilo: Jen malá část z~nich si po čtrnácti letech obnovila svůj copyright; zbytek nechal svá díla přejít do veřejného vlastnictví.\footnote{Jen málo držitelů copyrightu se kdy rozhodlo ho prodloužit. Kupříkladu z~25,006 copyrightů zaregistrovaných v~roce 1883 jich v~roce 1910 bylo prodlouženo pouze 894. Pro podrobnou analýzu prodloužení copyrightu viz Barbara A. Ringer, “Study No. 31: Renewal of Copyright”, Studies on Copyright, vol. 1 (New York: Practicing Law Institute, 1963), str. 618. Pro novější a vyčerpávající analýzu viz William M. Landes and Richard A. Posner, “Indefinitely Renewable Copyright”, University of Chicago Law Review 70 (2003): str. 471 a 498-501 a příslušné grafy. }

Dokonce i dnes by tento systém dával smysl. Skutečný komerční život většiny děl trvá jen pár let. Většina knih se přestává tisknout už po roce.\footnote{Viz Ringer, kap. 9, n. 2. } Pak je možné prodávat knihy z~druhé ruky bez omezení. Knihy už pak nejsou skutečně chráněny autorskými právy. Jediné opravdové komerční využití těchto knih je už jen prodej v~antikvariátech, který je — protože nezahrnuje vydávání — skutečně svobodný.

Během prvního století existence Republiky byla doba platnosti autorských práv změněna pouze jednou. Roku 1831 byla platnost prodloužena z~maximálně 28 let na maximálně 42 let prodloužením základní ochrany ze~14 na 28 let. Během dalších padesáti let Republiky se doba ochrany prodloužila ještě jednou. Roku 1909 Kongres zvedl platnost prodloužené ochrany ze~14 let na 28, tedy celkem maximálně na 56 let.

Počínaje rokem 1962 Kongres změnil svůj přístup k~autorskému zákonu a tím i jeho podstatu. Za posledních čtyřicet let Kongres prodloužil platnost autorských práv jedenáctkrát, z~toho dvakrát se změna týkala jen těch budoucích. Zpočátku se prodlužovalo jen trochu, o~rok nebo dva. Roku 1976 Kongres prodloužil všechna stávající autorská práva o~devatenáct let. A v~roce 1998, zákonem Sonny Bono Copyright Term Extension Act, Kongres prodloužil platnost stávajících i budoucích autorských práv o~dvacet let.

Výsledkem těchto prodloužení je ztížení nebo zpomalení přechodu děl do veřejného vlastnictví. Poslední prodloužení znamená, že veřejné vlastnictví bylo oloupeno o~39 z~celkem 55 let, tedy 70\% času uplynulého od roku 1962. Takže během 20 let od schválení zákona \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Sonny_Bono_Act}{\textsf{Sonny Bono Act}}, zatímco se do veřejného vlastnictví přesune milion patentů, ani jedinému dílu nevyprší autorská práva.

Následky těchto prodlužování byly zhoršeny ještě další nenápadnou změnou autorského zákona. Vzpomeňte si, jak zakladatelé vytvořili dvoufázový systém autorských práv, který nutil vlastníky autorských práv po vypršení základní platnosti obnovit copyright. Nutnost obnovit copyright znamenala, že díla, která již nepotřebovala ochranu, přešla do veřejného vlastnictví mnohem dříve. Zbylá díla pak byla ta, která ještě měla nějakou komerční hodnotu.

Spojené státy opustily tento rozumný systém v~roce 1976. Pro všechna díla vytvořená po roce 1978 zůstala jen jediná doba platnosti – ta nejdelší. Pro „přirozené“ autory to bylo do konce života plus 50 let. Pro firmy to bylo 75 let. Pak v~roce 1992 Kongres zrušil nutnost prodlužování pro všechna díla vytvořená před rokem 1978. Pro všechna díla stále chráněná autorským zákonem tedy nově platila jen maximální doba platnosti. Po zákonu Sonny Bono Act to bylo 95 let.

Tato změna znamenala, že americké zákony již dále automaticky nezajišťovaly, aby se komerčně nevyužívaná díla stala veřejným vlastnictvím. A po těchto změnách vlastně není jisté, jestli je vůbec možné zařadit díla mezi veřejné vlastnictví. Autorský zákon těmito změnami veřejné vlastnictví opustil. Přes podmínku „omezené“ platnosti nemáme žádnou záruku, že platnost skutečně omezená bude.

Tyto změny také mají dramatický vliv na průměrnou dobu platnosti autorských práv. V roce 1973 si více než 85\% vlastníků autorských práv svá práva neprodloužilo. Tedy průměrná platnost autorských práv v~roce 1973 trvala 32,2 roku. Díky zrušení nutnosti prodlužovat je nyní průměrná platnost autorských práv ta maximální. Během třiceti let se tak průměrná doba platnosti ztrojnásobila, z~32,2 na 95 let.\footnote{Tyto statistiky jsou podceněné. Mezi lety 1910 a 1961 (první rok, kdy byla platnost prodloužena) nebyla průměrná doba víc než dvaatřicet let; celkem průměru činil třicet let. Viz Landes and Posner, “Indefinitely Renewable Copyright”, loc. cit. }

\section{Právo: Oblast působnosti}
„Oblast působnosti“ autorských práv je rozsah práv udělených zákonem. Oblast působnosti amerických autorských práv se dramaticky změnila. Tyto změny nemusí být nutně špatné. Ale měli bychom poznat jejich rozsah, ať můžeme dál mluvit v~souvislostech.

V roce 1790 byla oblast působnosti velmi úzká. Autorská práva se vztahovala pouze na „mapy, grafy, a knihy“. Tedy nevztahovala se například na hudbu nebo architekturu. A co je nejdůležitější, autorská práva dávala autorům jen výhradní právo vydávat svá chráněná díla. To znamená, že někdo jiný porušil autorská práva pouze pokud vydal chráněné dílo bez souhlasu vlastníka autorských práv. Navíc autorská práva daná copyrightem se vztahovala jen na jednu konkrétní knihu. Nespadalo pod ně to, čemu právníci říkají „odvozená díla“. Nekolidovala tedy s~právy jiné osoby než autora přeložit chráněnou knihu nebo upravit příběh do jiné formy (například divadelní hry podle vydané knihy).

Také toto se dramaticky změnilo. Zatímco obrysy dnešních autorských práv se nesmírně těžko popisují, obecně řečeno, autorská práva pokrývají prakticky každé tvůrčí dílo existující v~nějaké hmotné podobě. Pokrývá hudbu i architekturu, divadelní hry i počítačové programy. Dává svému vlastníku nejen výhradní právo „vydávat“ dílo, ale i výhradní kontrolu nad každou „kopií“ onoho díla. A co je pro nás nejdůležitější, dává svému vlastníku nejen kontrolu nad svým vlastním dílem, ale i nad každým „odvozeným dílem“, které z~jeho vlastního mohlo vzniknout. Takto autorská práva pokrývají více tvůrčích děl, chrání díla v~širším smyslu a chrání díla z~velké míry založená na původním díle.

Současně s~rozšířením oblasti působnosti byla odstraněna i úřední omezení. Úplné zrušení nutnosti prodlužovat autorská práva v~roce 1992 jsem už popsal. Vedle nutnosti prodlužovat byla po většinu historie Amerického autorského zákona ještě podmínka, že před udělením autorských práv je třeba dílo registrovat. Také bylo třeba chráněné dílo označit buď známým © nebo slovem „Copyright“. A po většinu historie Amerického autorského zákona bylo před udělením autorských práv nutné uložit dílo do státního archivu.

Důvodem pro nutnost registrace byl rozumný předpoklad, že pro většinu děl autorská ochrana nebude třeba. Opět, pro 95\% děl z~prvních deseti let Republiky, na která se mohla vztahovat autorská práva, o~autorskou ochranu nikdy nebylo požádáno. Tedy zákon odrážel normu: většina děl očividně nepotřebovala ochranu, tak registrace omezila regulaci zákonem jen na ta, která ji potřebovala. Stejná logika odůvodňovala nutnost označit chráněné dílo — aby bylo snadné zjistit, jestli někdo uplatňuje autorská práva. Nutnost uložit dílo do archivu mělo zajistit, aby po vypršení autorských práv byla dostupná nějaká kopie, kterou by ostatní mohli kopírovat bez hledání původního autora.

Všechny tyto „formality“ byly v~americkém systému zrušeny, když jsme se rozhodli okopírovat evropské autorské zákony. Pro získání copyrightu nemusíte dílo registrovat, teď je to automatické; copyright existuje bez ohledu na to, zda své dílo označíte znakem © nebo ne; a copyright existuje bez ohledu na to, zda ostatním dáte k~dispozici kopii, kterou by bylo možné kopírovat.

Podívejme se na praktický příklad, abychom pochopili rozsah těchto změn.

Kdybyste roku 1790 napsali knihu a patřili mezi 5\% autorů, kteří skutečně zaregistrovali svou knihu, autorský zákon by vás chránil před vydavateli, kteří by vaši knihu vzali a vydali bez vašeho souhlasu. Cílem zákona bylo regulovat vydavatele, aby se zabránilo nepoctivým obchodním praktikám tohoto druhu. V roce 1790 bylo ve~Spojených státech 174 vydavatelů.\footnote{Viz Thomas Bender a David Sampliner, “Poets, Pirates, and the Creation of American Literature”, str. 29, New York University Journal of International Law and Politics 255 (1997), a James Gilraeth, ed., Federal Copyright Records, str. 1790-1800 (U.S. G.P.O., 1987). } Autorský zákon tak byl maličkou regulací maličké podmnožiny malé části tvůrčího trhu ve~Spojených státech — vydavatelů.

Tehdejší zákon se jiných tvůrců vůbec netýkal. Kdybych vaši báseň stále dokola opisoval rukou, abych se ji naučil nazpaměť, zákon z~roku 1790 by mi nijak nebránil. Kdybych podle vaší povídky napsal divadelní hru, přeložil ji nebo ji zkrátil, podle původního autorského zákona bylo vše v~pořádku. Tyto tvůrčí činnosti zůstaly svobodné, zatímco činnost vydavatelů byla omezena.

Dnes to vypadá úplně jinak: když napíšete knihu, je automaticky chráněna. A nejen vaše kniha. Každý e-mail, každý vzkaz manželce, každá čmáranice, každý výtvor ve~hmotné podobě — to vše je automaticky chráněno autorskými právy. Dílo není třeba registrovat ani označovat. Ochrana vzniká spolu s~dílem, ne až po vaší žádosti.

Tato ochrana vám dává právo (až na pár „fair use“ výjimek) kontrolovat veškeré kopírování díla, ať už jde o~vydávání nebo jen krátké úryvky.

To vše je zřejmé. Každý systém autorských práv se snaží regulovat konkurenci vydavatelů. Ale druhá část dnešního autorského zákona tak zřejmá není. Tou je ochrana „odvozených práv“. Když napíšete knihu, nikdo podle ní bez vašeho souhlasu nemůže natočit film. Nikdo ji bez vašeho souhlasu nemůže přeložit. \href{http://en.wikipedia.org/wiki/CliffsNotes}{\textsf{CliffsNotes}} k~ní nemohou napsat čtenářský deník, pokud jim nedáte svolení. Všechny tyto odvozeniny vašeho původního díla jsou kontrolovány vlastníkem autorských práv. Jinými slovy, autorská práva tedy jsou výhradní práva nejen k~vaší tvorbě, ale i k~velké části tvorby jí inspirované.

Právě toto právo k~odvozeninám by zakladatelům přišlo nejpodivnější, přestože nám připadá přirozené. Původně toto rozšíření vzniklo jako ochrana před očividným obcházením slabého autorského zákona. Když napíšu knihu a vy v~ní změníte jediné slovo, můžete si k~ní pak nárokovat autorská práva jako k~jiné, úplně nové knize? Takový autorský zákon by byl samozřejmě k~smíchu, tak byl zákon rozšířen, aby vedle původního díla pokrýval i jeho drobné úpravy.

Uzavřením této mezery zákon uvnitř svobodné kultury vytvořil překvapivou sílu — tedy, je překvapivá, když si uvědomíte, že teď se autorský zákon vedle komerčních vydavatelů vztahuje i na každého uživatele počítače. Chápu, že je špatné kopírovat a prodávat cizí dílo. Ale přetvořit cizí dílo je něco jiného. Někteří na tom nevidí nic špatného — podle nich by americký zákon, jak ho napsali zakladatelé, neměl odvozeniny chránit vůbec.\footnote{Jonathan Zittrain, “The Copyright Cage”, Legal Affairs, červenec/srpen 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#26}}. } Ať už sdílíte takto radikální názory nebo ne, rozdíl oproti škodě z~prostého pirátství se zdá jasný.

Přesto autorský zákon k~obojímu přistupuje stejně. Mohu jít k~soudu a získat soudní příkaz proti pirátskému kopírování mé knihy. Mohu jít k~soudu a získat soudní příkaz proti tvůrčímu využití mé knihy.\footnote{Profesor Rubenfeld představil pádný ústavní argument o~rozdílu, který by měl copyright postihovat (z pohledu Prvního dodatku) mezi pouhými kopiemi a odvozenými díly. Viz Jed Rubenfeld, “The Freedom of Imagination: Copyright's Constitutionality”, Yale Law Journal 112 (2002): str. 1-60, zvláště pak str. 53-59. } K těmto dvěma různým využitím mé tvůrčí práce se přistupuje stejně.

Tohle se také může zdát spravedlivé. Kdybych napsal knihu, proč byste vy měli mít možnost podle mého příběhu natočit film a vydělávat na něm, aniž byste mi zaplatili a uvedli mne jako autora? Nebo když Disney vytvořil postavičku zvanou „Mickey Mouse“, proč byste vy měli mít možnost vyrábět hračky Mickey Mouse a vydělávat na hodnotě, kterou původě vytvořil Disney?

Jsou to pádné argumenty a obecně mi nejde o~to, jestli je právo k~odvozeninám opodstatněné. Můj cíl je teď mnohem menší: jen ukázat, že oproti původním právům je toto rozšíření výraznou změnou.

\section{Zákon a architektura: Dosah}
Zatímco původně zákon reguloval jen vydavatele, změna oblasti působnosti autorského zákona způsobila, že dnes reguluje vydavatele, uživatele i autory. Reguluje je, protože všechny tři skupiny mohou pořizovat kopie, a předmětem regulace autorského zákona jsou kopie.\footnote{To je sice zjednodušení zákona, ale nikterak přehnané. Zákon jistě reguluje více než „kopie“; například veřejná vystoupení jsou chráněna autorskými právy, přestože nevytvářejí kopii; 17 United States Code, sekce 106(4). Zákon také v~určitých případech kopie nereguluje; 17 United States Code, sekce 112(a). Avšak předpoklad existujících zákonů (které regulují “kopie;” 17 United States Code, sekce 102) je, že kde je kopie, tam je i právo. }

„Kopie“. Jejich regulace autorským zákonem zní jako samozřejmost. Ale stejně jako u~argumentu Jacka Valentiho ze~začátku této kapitoly, že „tvůrčí vlastnictví“ si zaslouží „stejná práva“ jako všechen ostatní majetek, musíme si dávat největší pozor právě na samozřejmosti. Zatímco ve~světě před Internetem byla kopie jasný spouštěč autorského zákona, když se zamyslíme, mělo by nám být jasné, že ve~světě s~Internetem by kopie spouštěčem autorského zákona být neměly. Přesněji řečeno, ne vždy.

Toto je ústřední myšlenou této knihy, takže ji vysvětlím velmi podrobně, aby nebylo snadné přehlédnout její smysl. Tvrdím, že Internet by nás měl přinutit zamyslet se nad podmínkami, za kterých se na nějaké použití díla vztahuje autorský zákon \footnote{Čili moje hlavní teze není, abychom předem zavrhli každé prodloužení copyrightu. Jde spíše o~to, abychom našli pádný argument pro vhodné prodloužení, a také o~to, že by se rozsah prodloužení neměl určovat na základě nahodilých a automatických změn způsobených novými technologiemi. }, protože je jasné, že současný dosah autorského zákona nebyl zamýšlen, natož zvolen zákonodárci, kteří autorský zákon kdysi stvořili.

Abstraktně si tuto myšlenku můžete představit nejprve jako velký prázdný kruh.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/30f4ce48508c5a435c1bc08aab484244.eps}\end{figure}

Představte si knihu v~reálném světě a že tento kruh představuje všechna její možná použití. Většina z~nich není regulována autorským zákonem, protože nevytváří kopii. Když čtete knihu, autorský zákon vaši činnost nereguluje. Když někomu darujete knihu, autorský zákon to nereguluje. Pokud knihu přeprodáte, autorský zákon to nereguluje (zákon výslovně uvádí, že po prvním prodeji knihy už vlastník autorských práv nemůže ukládat další omezení na změny vlastnictví). Když na knize spíte, podkládáte s~ní lampu nebo necháte štěně, aby ji rozkousalo, autorský zákon to nereguluje, protože tím nevzniká kopie.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/1f3a7f30dfd0ec6823eb078dc17d0aa0.eps}\end{figure}

Naopak jiná použití autorský zákon samozřejmě reguluje. Například nové vytištění knihy vytváří kopii. Tedy podléhá autorskému zákonu. Toto konkrétní použití stojí uprostřed kruhu možných použití chráněného díla. Jde o~vzorový příklad použití správně regulovaného autorským zákonem (vizte následující diagram).

Nakonec je tu ještě tenký stříbrný prstenec jinak regulovaného kopírování, které regulováno není, protože ho zákon považuje za „fair use“.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/73c439f37036ef0971110774b5770382.eps}\end{figure}

Jsou to použití vytvářející kopie, ale zákon s~nimi nakládá jako s~neregulovanými, protože to vyžaduje veřejný zájem. Můžete svobodně citovat tuto knihu bez mého svolení, i ve~velmi negativní recenzi, přestože tím vytvoříte kopii. Jindy by to dávalo vlastníku autorských práv výhradní právo rozhodnout, zda kopírování povolí nebo ne, ale tentokrát zákon výhradní právo rozhodovat o~„fair use“ ruší z~důvodu veřejného zájmu (a pravděpodobně i Prvního dodatku — článku americké Ústavy zaručujícího svobodu slova; pozn. překl.)

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/7be0534ba34fa8dd35096b94a2d7a833.eps}\end{figure}

V reálném světě se tedy možná použití knihy dělí do tří kategorií: (1) neregulovaná použití, (2) regulovaná použití a (3) regulovaná použití, která jsou však považována za „volná“ bez ohledu na názor vlastníka autorských práv.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/0998b80fda052d71d51add34b285912c.eps}\end{figure}

Přidejme Internet — distribuovanou digitální síť, kde každé užití chráněného díla vytváří kopii.\footnote{Zde nemíním, že současný stav věcí je neměnný, ale spíše to, že obsahuje vytvoření kopie. Optické sítě nemusejí vytvářet kopie obsahu, který přenášejí, a digitální sítě můžou vymazávat obsah, aby se docílilo stálého množství kopií. } A kvůli této jedné konkrétní vlastnosti digitální sítě se rozsah kategorie 1 dramaticky mění. Užití dříve automaticky neregulovaná jsou teď automaticky regulovaná. Sada automaticky neregulovaných užití definující svobodu spojenou s~chráněným dílem už neexistuje. Místo toho teď každé použití podléhá autorskému zákonu, neboť každé užití také vytváří kopii — kategorie 2 spolkla kategorii 1. A ti, kdo by chtěli bránit neregulovaná užití chráněných děl, mohou hledat jen v~kategorii 3, „fair use“, jak unést břemeno této změny.

A teď konkrétně, ať je tato myšlenka jasná. Když jste si před příchodem Internetu koupili knihu a desetkrát ji přečetli, vlastník autorských práv neměl z~autorského zákona žádný rozumný argument, kterým by toto použití své knihy mohl kontrolovat. Autorský zákon neříkal nic o~tom, jestli knihu můžete přečíst jednou, desetkrát nebo každou noc před spaním. Žádné z~těchto použití — čtení — nemohlo být regulováno autorským zákonem, protože nevytvářelo kopie.

Jenže na tu samou knihu ve~formě ebooku se vztahují úplně jiná pravidla. Když tentokrát vlastník autorských práv rozhodne, že jeho knihu můžete číst jen jednou nebo jen jednou za měsíc, autorský zákon mu takto rozsáhlou kontrolu umožňuje díky své nedomyšlené vlastnosti, že se vztahuje na každou nově vzniklou kopii. Tedy když si knihu přečtete desetkrát, zatímco licence dovoluje jen pětkrát, každým dalším čtením vytváříte kopii v~rozporu s~rozhodnutím vlastníka autorských práv.

Podle některých lidí to dává smysl. Nechci řešit, jestli to smysl dává nebo ne. Chci jen poukázat na tu změnu. Když tuto myšlenku pochopíte, pochopíte i několik dalších věcí:

Za prvé, žádný politik nikdy nechtěl zrušit kategorii 1. Kongres zánik automaticky neregulovaných použití chráněných děl nedomyslel. Nic nenasvědčuje tomu, že by taková změna politiky byla ze~strany zákonodárců záměrná. Neregulovaná použití byla v~době před Internetem důležitou součástí svobodné kultury.

Za druhé, tato změna je obzvláště závažná pro tvůrčí využití obsahu. Všichni chápeme špatnost komerčního pirátství. Jenže zákon se teď snaží regulovat každou úpravu tvůrčího díla pomocí stroje. „Copy \& paste“ a „cut \& paste“ se staly zločinem. Úprava příběhu a její zveřejnění nutí autora úpravy alespoň najít ospravedlnění. Jakkoliv je tato změna závažná pro kopírování děl, je daleko závažnější pro jejich tvůrčí využití.

Za třetí, přesun kategorie 1 do kategorie 2 nakládá na kategorii 3 („fair use“) břemeno, které nikdy dříve nemusela nést. Kdyby teď chtěl vlastník autorských práv kontrolovat, kolikrát si přečtu jeho knihu online, přirozenou reakcí by bylo argumentovat, že tím porušuje moje uživatelská práva. Jenže ještě nikdy se nevedl soudní spor o~to, jestli právo číst patří mezi „fair use“, protože před příchodem Internetu čtení nespadalo pod autorský zákon a tedy nepotřebovalo obhajobu. Právo číst bylo dříve opravdu chráněno, protože čtení nebylo regulované.

Tento fakt o~„fair use“ všichni ignorují, včetně obhájců svobodné kultury. Jsme zahnaní do kouta a bráníme svoje práva jen pomocí „fair use“ — vůbec neřešíme nárůst rozsahu regulace. Tenká vrstva ochrany založená na „fair use“ je rozumná, když je drtivá většina použití neregulovaná. Když je ale všechno automaticky regulované, ochrana pomocí „fair use“ nestačí.

Případ firmy Video Pipeline je skvělý příklad. Video Pipeline vydělávala výrobou reklamních klipů na filmy pro filmové prodejny. Prodejny promítaly klipy, aby si zvýšily prodeje. Video Pipeline dostala klipy od distributorů, nahrála je na kazety a prodávala kazety prodejnám.

Firma takto fungovala asi patnáct let. Potom, v~roce 1997, je napadlo použít k~promítání klipů Internet. Napadlo je rozšířit svůj trh „reklamních vzorků“ a nabídnout obchodům klipy k~prohlížení i po Internetu. Podobně jako si v~knihkupectví můžete přečíst několik stránek knihy než si ji koupíte, i tady byste měli možnost prohlédnout si část filmu online než si ho koupíte.

V roce 1998 firma informovala společnost Disney a další filmové distributory, že se chystá prodejcům jejich filmů dodávat klipy přes internet (místo posílání kazet). Dva roky poté Disney nařídil s~tím přestat. Vlastník Video Pipeline vyzval společnost Disney k~diskusi o~problému — vybudoval firmu kolem distribuce tohoto obsahu na podporu prodeje filmů společnosti Disney; jeho zákazníci záviseli na dodávkách tohoto obsahu. Disney s~diskusí souhlasili jedině když Video Pipeline okamžitě zastaví distribuci. Video Pipeline ale tuto distribuci považovala za svoje „fair use“ právo. Tak podali žalobu, aby jim soud toto právo potvrdil.

Společnost Disney podala protižalobu — o~náhradu škody ve~výši 100 milionů dolarů. Náhrada škody byla požadována na základě tvrzení, že Video Pipeline „záměrně porušila“ autorská práva společnosti Disney. Když soud potvrdí záměrné porušení autorských práv, může přiznat náhradu škody ne podle skutečných škod, ale podle částky požadované žalobcem. Protože Video Pipeline rozdistribuovala 700 klipů z~Disneyho filmů na podporu prodeje těchto filmů v~obchodech, společnost Disney je teď žalovala o~100 milionů dolarů.

Disney má samozřejmě právo kontrolovat svůj majetek. Ale obchody prodávající Disneyho filmy mají také určité právo na možnost prodávat filmy koupené od Disneyho. Společnost Disney u~soudu tvrdila, že obchody mají právo filmy prodávat a zveřejňovat seznam prodávaných filmů, ale bez jejich svolení nesměli promítat propagační klipy z~těchto filmů.

Může vám to připadat jako jasný případ a myslím si, že to by to byl jasný případ i pro soud. Mým cílem je zmapovat změnu, která dává společnosti Disney takovou moc. Před příchodem internetu v~Disney nemohli kontrolovat, jak lidé získávají obsah. Když se film dostal do obchodu, „pravidlo prvního prodeje“ umožňovalo prodejci s~filmem libovolně nakládat, včetně promítání jeho částí pro zvýšení prodeje. Ale příchod Internetu umožnil společnosti Disney centralizovat kontrolu nad přístupem k~obsahu. Protože každé použití Internetu vytváří kopii, používání na Internetu spadá pod kontrolu vlastníka autorských práv. Technologie zvětšuje rozsah skutečné kontroly, protože technologie vytváří kopii při každé transakci.

Možnost zneužít bezpochyby není zneužití, a tak možnost zneužít kontrolu ještě není zneužití kontroly. Společnost Barnes \& Noble vám může zakázat dotýkat se knih v~jejich obchodech; vlastnické právo jim to dovoluje. Jenže trh proti takovému zneužití účinně chrání. Kdyby Barnes \& Noble zakázali pročítání, zákazníci by odešli ke~konkurenci. Konkurence chrání před takovými extrémy. A stejně dobře (zatím jsem to nijak nezpochybňoval) může konkurence chránit i před zneužíváním autorských práv. Jistě, vydavatelé spravující autorská práva za autory se mohou snažit regulovat kolikrát smíte číst knihu nebo vám bránit v~půjčování oné knihy. Ale v~konkurenčním prostředí jako je knižní trh takové riziko moc nehrozí.

Opět, mým cílem je zatím jen zmapovat změny, které umožnila taková změna architektury. Zabudování správy autorských práv do technologie znamená, že regulace už se dál neřídí vyváženými pravidly. Teď je vše na uvážení vlastníka autorských práv. V některých případech to může být neškodné. Jindy to ale povede ke~katastrofě.

\section{Architektura a zákon: Donucovací prostředky}
Vymizení neregulovaného užití by samo o~sobě byla dost velká změna, ale další důležitá změna přinesená Internetem ještě zvětšuje její význam. Ta další změna neovlivňuje rozsah regulace, ale jak je regulace vynucována.

Před příchodem digitálních technologií o~tom, co a jak se bude regulovat autorskými právy, rozhodoval většinou zákon. Zákonem myslím soud a soudce: Nakonec to vždy byl člověk, odborník na tradici zákona a vědomý si rovnováhy podporované tradicí, kdo rozhodoval o~omezení vaší svobody zákonem.

Mezi lidmi koluje historka o~boji bratrů Marxů s~Warner Brothers. Marxové chtěli natočit parodii filmu Casablanca. Warner Brothers měli námitky. Napsali Marxům nevybíravý dopis, kde jim hrozili vážnými právními důsledky, pokud budou pokračovat.\footnote{Viz David Lange, “Recognizing the Public Domain”, Law and Contemporary Problems 44 (1981): str. 172-73. }

Na to Marxové reagovali v~podobném duchu. Odepsali Warnerům, že bratři Marxové „byli bratři mnohem dříve než vy“.\footnote{Ibid. Viz také Vaidhyanathan, Copyrights and Copywrongs, str. 1-3. } Marxové tedy vlastnili slovo bratři a kdyby Warner Brothers trvali na vlastnictví Casablancy, budou Marxové trvat na vlastnictví „bratrů“.

Byla to samozřejmě absurdní a planá hrozba, protože Warner Brothers stejně jako bratři Marxové věděli, že žádný soud by se takovou směšnou žalobou nezabýval. Takový extremismus byl pro svobodu všech (včetně Warner Brothers) bezvýznamný.

Na Internetu ale žádná ochrana před nesmyslnými pravidly není, protože na Internetu o~pravidlech stále více rozhoduje stroj a ne člověk: Pravidla autorského zákona, jak si je vykládá vlastník autorských práv, jsou stále častěji zabudovávána přímo do technologie, která dodává chráněný obsah. Namísto zákona vládne program. A problém regulace v~programech je ten, že program, na rozdíl od zákona, se nestydí. Program by nepochopil vtip bratří Marxů. A to by mělo následky, které vůbec nejsou k~smíchu.

Podívejme se například na můj Adobe eBook Reader.

Ebook je kniha v~elektronické podobě. Adobe eBook není kniha vydaná firmou Adobe; Adobe vyvíjí software, pomocí kterého vydavatelé dodávají ebooky. Nabízí technologii a vydavatelé dodávají obsah pomocí této technologie.

Následující obrázek je stará verze mého Adobe eBook Readeru.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/c1242031815ecd6b2c5472cc93c615df.eps}\end{figure}

Jak vidíte, mám ve~sbírce pár ebooků. Některé z~těchto knih jsou kopie obsahu patřícího do veřejného vlastnictví: Například Middlemarch (kniha \href{http://cs.wikipedia.org/wiki/George_Eliot}{\textsf{M. A. Evansové}} z~roku 1872 — pozn. překl.) je volné dílo. Některé z~nich jsou kopie obsahu, které do veřejného vlastnictví ještě nepatří: Moje vlastní kniha The Future of Ideas ještě volné dílo není. (Od ledna 2008 je kniha dostupná pod licencí Creative Commons — pozn. překl.).

Nejprve se podívejme na Middlemarch. Pokud na něj kliknete, uvidíte hezký přebal a pak dole tlačítko Permissions (česky „Oprávnění“ — pozn. překl.). Když na něj kliknete, uvidíte seznam oprávnění, která vám vydavatel k~této knize dal.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/d38511c24f507cf32fbb9783801e390c.eps}\end{figure}

Podle mého eBook Readeru si mohu do schránky zkopírovat deset úryvků textu každých deset dní. (Zatím jsem nic nezkopíroval.) Také mohu každých deset dní vytisknout deset stran knihy. A konečně mohu použít funkci Předčítat, abych si Middlemarch poslechl čtený počítačem.

Tady je ebook jiného volného díla (včetně překladu): Aristotelova Politika.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/791217afa8b4fba4046c35abab6a4a6c.eps}\end{figure}

Podle jeho oprávnění není dovoleno nic kopírovat ani tisknout. Ale naštěstí můžete alespoň použít funkci Předčítat a knihu si poslechnout.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/babe318c02796c7570dbbd3fc854db9f.eps}\end{figure}

Nakonec (a což je nejvíc zarážející), tady jsou oprávnění k~původní elektronické verzi mé minulé knihy, The Future of Ideas:

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/1f8d92c18576e922da374aeb309a0f3e.eps}\end{figure}

Žádné kopírování, žádný tisk a neopovažujte se tuto knihu poslouchat! Adobe eBook Reader nazývá tuto regulaci „oprávnění“ — jako by vydavatel měl moc určovat, jak můžete tato díla používat. U chráněných děl tuto moc vlastník autorských práv samozřejmě má — v~rámci působnosti autorského zákona. Ale u~nechráněných děl takovou moc nikdo nemá.\footnote{Do smlouvy může být zakotvena určitá podmínka. Při koupi knihy můžeme například sepsat smlouvu, která mi dovolí ji přečíst třikrát, nebo se naopak smluvně dohodneme, že ji přečtu minimálně třikrát. Ovšem samotná podmínka (a meze jejího vytvoření) vychází ze~smlouvy, nikoli copyrightu, a dohodnuté podmínky pak automaticky nepřecházejí i na další kupující. } Když tedy můj Middlemarch ebook říká, že mám povolení kopírovat jen deset úryvků textu každých deset dní, ve~skutečnosti to znamená, že Adobe eBook Reader umožnil vydavateli kontrolovat, jak budu knihu na svém počítači používat, daleko za hranice dané autorským zákonem.

Kontrola naopak přichází z~programu — z~technologie, ve~které ebook „žije“. Přestože to ebook označuje jako oprávnění, nejsou to „oprávnění“ jak je známe. Když puberťák dostane „svolení“ zůstat venku do půlnoci, ví (pokud to není Popelka), že může zůstat venku do 2 hodin do rána, ale když to rodiče zjistí, potrestají ho. Když ale Adobe eBook Reader řekne, že mohu zkopírovat deset úryvků, po zkopírování desátého úryvku už počítač žádné další nezkopíruje. Stejně je omezené i tisknutí: Po deseti stránkách už eBook Reader nic dalšího nevytiskne. Stejné je to i s~nesmyslným omezením, které vám nedovoluje nechat si předčítat mou knihu — nikdo vás nebude žalovat, když zmáčknete příslušné tlačítko; když to u~mé knihy uděláte, počítač prostě předčítat nebude.

To je omezení, ne oprávnění. Představte si, že by bratři Marxové prodávali textový procesor, ve~kterém když zkusíte napsat „Warner Brothers“, slovo „Brothers“ se smaže.

To je budoucnost autorského zákona: místo autorského zákona ochranné programy. Kontrola přístupu k~obsahu nebude schvalována soudy; bude to kontrola napsaná programátory. A zatímco na kontrolu zabudovanou v~zákonech vždy dohlíží soudce, na kontrolu zabudovanou v~technologii nedohlíží nikdo.

Jak moc je to důležité? Není vždy možné obejít omezení zabudovaná v~technologii? Software se prodával s~technologiemi, které uživatelům omezovaly možnosti jeho kopírování, ale tyto ochrany bylo snadné obejít. Proč nebude stejně snadné obejít i tyto ochrany?

Zatím jsme se dotkli jen okraje celého problému. Vraťme se k~Adobe eBook Readeru.

Společnost Adobe krátce po uvedení eBook Readeru na trh zažila skandál. Mezi knihami volně ke~stažení ze~stránek Adobe byla i kopie Alenky v~říši divů. Tato skvělá kniha je volné dílo. Ale když jste klikli na Oprávnění této knihy, objevilo se následující:

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/88e143bb42f82929cd8fe6687d2ea3a9.eps}\end{figure}

Měli jste dětskou knihu, volné dílo, které nemůžete kopírovat, půjčovat, darovat a ani „předčítat!“

Skandál se týkal posledního jmenovaného oprávnění. Text totiž neříkal, že nemůžete použít funkci Předčítat. Říkal, že knihu nesmíte číst nahlas. Někteří to pochopili tak, že Adobe například omezovalo právo rodičů číst knihu svým dětem, což se zdálo, mírně řečeno, absurdní.

Adobe rychle odpovědělo, že bylo absurdní si myslet, že se snažili omezovat právo číst knihu nahlas. Samozřejmě omezovali jen možnost použít funkci Předčítat k~poslechu knihy. Ale otázka, na kterou Adobe nikdy neodpovědělo, zní takto: Souhlasila by společnost Adobe s~tím, aby uživatelé používali software k~obejití ochran zabudovaných v~eBook Readeru? Kdyby nějaká společnost (říkejme jí Elcomsoft) vyvinula program na odstranění technologických omezení zabudovaných v~eBook Readeru, aby si třeba slepec mohl nechat knihu předčítat počítačem, souhlasila by společnost Adobe, že takové použití eBook Readeru je v~pořádku? Adobe na tuto otázku neodpověděla, protože odpověď, jakkoli absurdní se to může zdát, zní ne.

Nechci obviňovat společnost Adobe. Naopak, Adobe patří mezi nejpokrokovější společnosti vytvářející strategie pro vyvážení otevřeného přístupu k~obsahu a podpory inovací. Jenže technologie firmy Adobe umožňuje kontrolu a Adobe má motivaci tuto kontrolu bránit. Tato motivace je pochopitelná, ale její důsledky jsou často šílené.

Podívejme se na moji oblíbenou historku, kde tato myšlenka vystupuje v~obzvlášť absurdních souvislostech.

Představte si robotického psa od Sony zvaného „Aibo“. Aibo se učí triky, tulí se a běhá za vámi. Krmí se pouze elektřinou a tak nedělá nepořádek (aspoň ne ve~vašem domě).

Aibo je drahý a oblíbený. Jeho fanoušci z~celého světa založili kluby, aby se mohli dělit o~příběhy. Jeden z~nich dokonce založil webovou stránku na sdílení informací o~Aibovi. Nazval ji aibopet.com (a aibohack.com, ale to je jiný název stejné stránky) a napsal tam, jak Aiba naučit i jiné triky, než ho naučilo Sony.

„Naučit“ má ale tentokrát zvláštní význam. Aibo je jen roztomilý počítač. Počítač něco naučíte tak, že ho přeprogramujete. Takže když aibopet.com nabízel informace, jak Aiba naučit nové triky, vlastně to znamená, že na aibopet.com byly pro uživatele Aiba informace, jak svého počítačového „psa“ hacknout, aby dělal nové triky (proto aibohack.com).

Nejste-li programátor a moc programátorů neznáte, slovíčko „hack“ vám může znít nepříjemně. Neprogramátoři sekají křoví nebo plevel („sekat“ je jeden z~významů slova „hack“). Neprogramátoři v~hororech dělají ještě horší věci. Jenže pro programátory, nebo kodéry, jak jim říkám, má slovo hack mnohem pozitivnější význam. Hack je kus kódu, který umožní programu dělat věci, pro které původně nebyl určen. Když si ke~starému počítači koupíte novou tiskárnu, může se vám stát, že počítač tiskárnu nebude umět ovládat. Pokud se vám to stane, budete mít radost, až na Internetu objevíte hack od někoho, kdo pro váš počítač napsal ovladač oné tiskárny.

Některé hacky jsou jednoduché. Některé jsou neuvěřitelně těžké. Hackeři jako komunita rádi berou stále těžší úkoly jako výzvu. Talentovaní hackeři pak sklízejí uznání. Za dodržování morálních zásad při hackování je uznání zasloužené.

Zmíněný fanoušek Aiba prokázal obojí, když hacknul program a nabídl světu kus kódu, který Aiba naučil tancovat na jazz. Aibo na to původně nebyl naprogramovaný. Chytrá úprava tomuto psovi přidala oproti původní výbavě od Sony nové schopnosti.

Vyprávěl jsem tento příběh při mnoha rozličných příležitostech, v~USA i v~zahraničí. Jednou se mě jeden zmatený posluchač zeptal, jestli ve~Spojených státech smí psi tancovat na jazz. Často zapomínáme, že historky ze~zapadákova stále ještě kolují světem. Takže to ujasním, než budu pokračovat: Nikde (už) není zločin tančit na jazz. Stejně tak by nemělo být zločinem (i když tohle budeme řešit až za chvíli) naučit to vašeho psa. Tancování na jazz je prostě zcela legální činnost. Snadno si představíme, co si myslel majitel aibopet.com: Co by komu vadilo, když naučím robotického psa tancovat?

Ponechme ale Aiba na chvíli stranou a podívejme se na článek napsaný pro jednu konferenci akademikem Princetonské univerzity Edem Feltenem. Tento akademik je známý a uznávaný. Vláda ho najala při procesu s~Microsoftem, kde měl oponovat tvrzení Microsoftu, co se dá nebo nedá dělat s~jeho vlastními programy. Během procesu předvedl svou genialitu a klid. I pod těžkou palbou právníků Microsoftu trval na svém. Nenechal se zastrašit k~mlčení o~něčem, co dobře znal.

Feltenova statečnost ale prošla skutečnou zkouškou až v~dubnu 2001.\footnote{Viz Pamela Samuelson, “Anticircumvention Rules: Threat to Science”, Science 293 (2001): str. 2028; Brendan I. Koerner, “Play Dead: Sony Muzzles the Techies Who Teach a Robot Dog New Tricks”, American Prospect, 1. ledna 2002; “Court Dismisses Computer Scientists' Challenge to DMCA”, Intellectual Property Litigation Reporter, 11. prosince 2001; Bill Holland, “Copyright Act Raising Free-Speech Concerns”, Billboard, 26. května 2001; Janelle Brown, “Is the RIAA Running Scared?” Salon.com, 26. dubna 2001; Electronic Frontier Foundation, “Frequently Asked Questions about Felten and USENIX v. RIAA Legal Case”, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#27}}. } Spolu s~kolegy tenkrát připravoval článek pro jednu konferenci. Článek měl popisovat slabinu šifrovacího systému vyvíjeného skupinou Secure Digital Music Initiative (SDMI) jako nástroj pro kontrolu distribuce hudby.

Uskupení SDMI mělo za cíl vývoj technologie, který by vlastníkům obsahu umožňovala mnohem lepší dohled nad svým obsahem, než jaký původně nabízel Internet. Pomocí šifrování chtěli vyvinout standard, který by majiteli obsahu umožnil říci „Tato hudba se nesmí kopírovat“, a počítač by toto nařízení respektoval. Technologie měla být součástí tzv. „důvěryhodného systému“, který měl dát vlastníkům obsahu větší důvěru v~systém Internetu.

Když se SDMI domnívala, že je standard na dosah, vyhlásila soutěž. Soutěžící dostali kus zašifrovaného obsahu, měli se pokusit šifru prolomit, a pokud se jim to povedlo, problém nahlásit konzorciu.

Felten se svým týmem systém rychle rozlouskli. Slabina jim připadala typická: Spousta dalších systémů by měla podobný problém, takže považovali za správné tuto slabinu předvést ostatním, kteří se zabývají kryptografií.

Posuďme, co Felten vlastně dělal. Opět jsme ve~Spojených státech. Máme princip svobody slova. Nemáme ho jen proto, že je to zákon, ale protože je to opravdu skvělá věc. Dobře pěstovaná tradice svobody slova podporuje širokou kritiku. Kritika následně přináší zlepšení kritizovaných systémů, lidí, myšlenek.

Felten s~kolegy dělal to, že připravoval článek popisující technologickou slabinu. Nešířili hudbu zdarma, ani tu technologii nevyvíjeli ani nepoužívali. Článek byl akademický text, nesrozumitelný pro většinu lidí. Jenže jasně ukazoval slabinu systému SDMI a proč by v~současné podobě nefungoval.

Co spojuje tyto dva příběhy, aibopet.com a Feltena, jsou dopisy, které následně obdrželi. Aibopet.com dostali dopis od Sony o~popsaném hacku. Přestože pes tancující na jazz je naprosto v~pořádku, Sony napsalo:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Vaše stránka obsahuje informace umožňující obejití protokolu ochrany proti kopírování AIBO-waru, což je v~rozporu s~ustanoveními Digital Millennium Copyright Act.(Autorský zákon digitálního věku; — pozn. překl.)}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

A přestože akademický článek popisující slabinu šifrovací technologie by měl být také legální, Felten obdržel dopis od právníka RIAA v~následujícím znění:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Zveřejnění informací získaných účastí v~Soutěži je mimo rozsah činností povolených Smlouvou a vystavuje Vás a Váš výzkumný tým stíhání podle Digital Millennium Copyright Act („DMCA“).“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

V obou případech byl tento podivný Orwellovský zákon použit proti šíření informací. Digital Millennium Copyright Act udělal z~šíření takových informací zločin.

Zákon DMCA byl prosazen jako odpověď na prvotní strach majitelů autorských práv z~kyberprostoru. Ti se báli, že ochrana autorských práv přestala fungovat; bylo třeba najít technickou náhradu. Měly to být technologie na ochranu autorských práv — technologie na kontrolu množení a šíření chráněného materiálu. Byly navrženy jako programy měnící původní kód internetu, aby vlastníkům autorských práv vrátily část ochrany.

Cílem zákona DMCA bylo chránit programy určené k~ochraně chráněného materiálu. Dalo by se říct, že je to „právní kód“ podpírající „softwarový kód“, který má za úkol chránit „právní kód“ autorského zákona.

Jenže zákon DMCA nebyl navržen jen na ochranu chráněných děl tak, jak to dělá autorský zákon. Jeho ochrana jde daleko za hranice, kde končí autorský zákon. DMCA reguluje i zařízení navržená k~obejití ochranných technologií. Byl vytvořen, aby tato zařízení zakázal, bez ohledu na to, jestli použití umožněné obejitím ochrany porušuje autorská práva nebo ne.

Případy Aibopet.com a Felten to ilustrují. Aibo hack obešel ochranný systém, aby naučil psa tancovat na jazz. Při tom byl samozřejmě použit chráněný materiál. Ale protože aibopet.com byla nekomerční stránka a zmíněné použití neumožňovalo následné porušení autorských práv, ten hack bezpochyby patřil mezi „fair use“ chráněného materiálu Sony. Jenže „fair use“ pro DMCA není obhajoba. Nejde o~to, jestli použitím chráněného materiálu byla porušena autorská práva. Otázka teď zní, jestli byl prolomen systém na ochranu autorských práv.

Hrozba proti Feltenovi byla sice mírnější, ale ve~stejném duchu. Zveřejněním článku popisujícího postup k~prolomení systému na ochranu autorských práv, jak naznačoval právník RIAA, sám Felten šířil technologii na prolamování. Takže ačkoli sám ničí autorská práva neporušoval, jeho článek to umožňoval ostatním.

Bizarnost těchto argumentů je zachycena v~karikatuře nakreslené roku 1981 Paulem Conradem. V té době kalifornský soud postavil mimo zákon videorekordéry, protože to byla technologie na porušování autorských práv: Umožňovaly svým majitelům kopírovat filmy bez povolení vlastníka autorských práv. Samozřejmě měly i legální využití: Například Fred Rogers, známý jako „Mr. Rogers“, u~soudu vypověděl, že mu nevadí, když si lidé budou jeho pořad „Mr. Rogers’ Neighborhood“ natáčet.

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Některé veřejné, ale i soukromé stanice vysílají 'Neighborhood' v~dobu, kdy se na něj některé děti nemohou dívat. Myslím si, že je pro rodiny opravdu užitečné takové programy nahrát a pustit si je v~příhodnější dobu. Vždy jsem měl pocit, že s~příchodem této nové technologie, která umožňuje nahrát si 'Neighborhood' z~éteru, a mluvím za 'Neighborhood,' protože tam dělám producenta, jim umožňuje mnohem aktivněji rozvrhovat svůj televizní život. Zcela upřímně, nemám rád, když za lidi rozvrhuje někdo jiný. Můj přístup ve~vysílání vždy byl: 'Jste důležití takoví, jací jste. Můžete dělat správná rozhodnutí.' Možná už mluvím moc dlouho, ale mám prostě pocit, že cokoli, co člověku umožňuje být v~řízení svého života zdravě aktivnější, je důležité.“}\footnote{Sony Corporation of America v. Universal City Studios, Inc., 464 U.S. str. 417 a 455 fn. 27 (1984). Rogers nikdy nezměnil názor na videorekordéry. Viz James Lardner, Fast Forward: Hollywood, the Japanese, and the Onslaught of the VCR (New York: W. W. Norton, 1987), str. 270-71. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Přestože existovala legální použití, protože některá použití byla nelegální, soud uložil zodpovědnost výrobcům videorekordérů.

To vedlo Conrada k~nakreslení karikatury níže, kterou si můžeme vypůjčit i pro DMCA.

Nenapadá mě lepší argument než tento obrázek, ale zkusím se aspoň přiblížit. Článek DMCA o~zákazu obcházení ochran je zaměřen na technologie pro překonávání autorských ochran. Ty mohou sloužit k~různým účelům. Mohou například sloužit k~masivnímu pirátskému šíření chráněného materiálů — špatný účel. Nebo mohou umožnit použití chráněného obsahu způsobem, který se považuje za „fair use“ — dobrý účel.

Pistolí může být zastřelen policista nebo dítě. Většina lidí by souhlasila, že takové použití je špatné. Nebo může být použita ke~cvičné střelbě a sebeobraně. Aspoň někteří by takové použití považovali za správné. I to je technologie, která má dobrá i špatná použití.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/8cc54785ce388823d6ae310835e12a3d.eps}\end{figure}

\leftskip=30pt\parindent=0pt Karikatura: \textit{U kterého předmětu soudy rozhodly, že výrobci a prodejci budou za dodání nástroje nést spoluvinu?}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Jasným sdělením Conradovy karikatury je podivnost světa, kde zbraně jsou legální, přes škodu, kterou mohou napáchat, zatímco videorekordéry (a technologie na obcházení autorských ochran) jsou nelegální. Překvapení: Na porušení autorských práv ještě nikdo nezemřel. Přesto zákon tyto technologie naprosto zakazuje, i když mohou být užitečné, zatímco zbraně povoluje, i přes jasné a tragické škody, které páchají.

Příklady Aibo a RIAA ukazují, jak vlastníci autorských práv mění rovnováhu zajištěnou autorským zákonem. Majitelé autorských práv pomocí programů omezují „fair use“; pomocí DMCA trestají ty, kdo by se pokusili vyhnout omezením „fair use“ vytvořených programy. Technologie se stala nástrojem k~vymazání „fair use“, zákon DMCA toto vymazání zaštiťuje.

Tak se program stává zákonem. Omezení zabudovaná do technologie kopírovací ochrany se stávají pravidly, jejichž porušení je zároveň porušením zákona. Tím program rozšiřuje zákon — zvyšuje jeho regulaci, přestože předmět regulace (činnosti jinak jasně spadající mezi „fair use“) je mimo dosah zákona. Program se stává zákonem; program rozšiřuje zákon; program rozšiřuje kontrolu, kterou majitelé autorských práv uplatňují — alespoň těm vlastníkům, jejichž právníci umí napsat nevybíravé dopisy, jako dostali Felten a aibopet.com.

Je tu ještě jedno hledisko součinnosti technologie a zákona, které pomáhá posilovat regulaci autorskými právy. Tím je jednoduchost, s~jakou je možné porušení zákona zjistit. Oproti výroku oblíbenému v~době zrodu kyberprostoru, že na Internetu nikdo nepozná, že jste pes, díky změnám technologií používaných na Internetu je stále snadnější vystopovat psa, který udělal něco nezákonného. Technologie Internetu jsou stejně přístupné čmuchalům i sdílečům a v~pátrání po totožnosti osob porušujících pravidla jsou čmuchalové stále lepší.

Představte si, že jste členy Star Trek fanklubu. Každý měsíc se sejdete probrat novinky a možná i zahrát si svůj vlastní příběh. Jeden bude hrát Spocka, další kapitána Kirka. Postavy začnou se zápletkou ze~skutečného dílu a budou ji dále rozvíjet.\footnote{Pro ranou, ale přesnou analytickou předpověď viz Rebecca Tushnet, “Legal Fictions, Copyright, Fan Fiction, and a New Common Law”, Loyola of Los Angeles Entertainment Law Journal 17 (1997): str. 651. }

Před příchodem Internetu to byla naprosto neregulovaná činnost. Bez ohledu na to, co jste v~klubovně dělali, nikdy by vás nepřišla vyšetřovat policie kvůli autorským právům. S touto částí naší kultury jste si tam mohli dělat co se vám zachtělo. Mohli jste na ní stavět beze strachu z~právních omezení.

Ale kdybyste klub založili na Internetu a umožnili členství komukoliv, dopadlo by to jinak. Roboti hledající na Internetu porušení autorských práv a ochranných známek by vaši stránku rychle našli. Zveřejnění vaší tvorby by podle vlastnictví zpodobněného seriálu mohlo snadno vést k~právní hrozbě. A ignorování této hrozby by vás mohlo přijít velmi draho. Autorský zákon je mimořádně účinný. Tresty jsou vysoké a procesy rychlé.

Tato změna v~účinnosti moci zákona je způsobena zjednodušením vymahatelnosti zákona. I tato změna radikálně mění rovnováhu. Je to jako kdyby váš automobil neustále vysílal rychlost jízdy; jako další krok by úřady mohly začít ukládat pokuty podle odvysílaných dat. A něco takového se právě děje.

\section{Trh: Koncentrace}
Takže doba platnosti autorských práv se dramaticky zvýšila — za posledních třicet let se ztrojnásobila. Oblast působnosti autorských práv se také rozšířila — od pouhé regulace vydavatelů k~regulaci téměř všech. A také dosah autorských práv se změnil, jak se z~každé akce stává kopírování a je tedy automaticky regulovaná. A jak technologové vymýšlejí stále lepší způsoby kontroly používání obsahu a autorská práva jsou stále více vymáhána technickými prostředky, moc autorských práv se také mění. Zneužití se mnohem snadněji odhaluje a řeší. Tato regulace tvůrčího procesu, která začala jako maličká regulace dotýkající se nepatrného zlomku tvůrčího trhu, se stala největší regulací tvorby vůbec. Došlo tak k~masivnímu nárůstu rozsahu státní kontroly nad inovací a tvorbou; ti, kdo kdysi stáli u~zrodu autorských práv, by je dnes vůbec nepoznali.

Domnívám se nicméně, že všechny tyto změny by nebyly tak podstatné, kdyby se k~nim nepřidala ještě jedna, kterou také musíme uvážit. Je to změna, která je v~jistém smyslu všeobecně známá, ale její význam a rozsah nebyly zcela pochopeny. Právě ona je důvodem, proč by nás ostatní popsané změny měly znepokojovat.

Je to změna v~koncentraci a integraci médií. Za posledních dvacet let prošla struktura vlastnictví médií radikální proměnou způsobenou změnami v~zákonech regulujících média. Před těmito změnami byly různé druhy médií vlastněné samostatnými mediálními společnostmi. Dnes je stále více médií vlastněno jen několika málo společnostmi. Po změnách ohlášených organizací FCC v~červnu 2003 se očekává, že 85\% světových médií bude za pár let pod kontrolou pouhých tří společností.

Tyto změny můžeme rozdělit do dvou kategorií: rozsah koncentrace a její forma.

Změny rozsahu koncentrace je snazší popsat. Jak senátor John McCain shrnul data ze~zprávy FCC o~vlastnictví médií, „pět společností kontroluje 85\% našich médií.“\footnote{FCC Oversight: Hearing Before the Senate Commerce, Science and Transportation Committee, 108th Cong., 1st sess. (22. května 2003) (výpověď senátora Johna McCaina). } Pět hudebních značek, Universal Music Group, BMG, Sony Music Entertainment, Warner Music Group a EMI, ovládá 84,8\% hudebního trhu USA.\footnote{Lynette Holloway, “Despite a Marketing Blitz, CD Sales Continue to Slide”, New York Times, 23. prosince 2002. } „Pět největších kabelových společností vysílá program pro 74\% všech zákazníků v~zemi.“\footnote{Molly Ivins, “Media Consolidation Must Be Stopped”, Charleston Gazette, 31. května 2003. 28.James Fallows, “The Age of Murdoch”, Atlantic Monthly (září 2003): str. 89. }

V případě rádia je situace ještě dramatičtější. Před deregulací vlastnil největší rádiový konglomerát méně než 75 stanic. Dnes jedna společnost vlastní přes 1200 stanic. Během následných fúzí klesl počet vlastníků rádií o~34\%. Na většině trhů dnes dva největší hráči kontrolují 74\% všech příjmů. Celkově mezi sebe pouhé čtyři společnosti rozdělují 90\% všech příjmů z~reklamy v~zemi.

I vlastnictví novin se koncentruje. Dnes v~USA existuje o~šest set deníků méně než před osmdesáti lety a deset společností kontroluje polovinu celostátního nákladu. V USA je dvacet velkých novinových vydavatelství. Deset předních filmových studií inkasuje 99\% veškerých příjmů z~filmů. Deset největších kabelových společností kontroluje 85\% příjmů z~kabelové televize. Takový trh je na hony vzdálený svobodnému tisku, který se zakladatelé snažili chránit. Tento trh je opravdu dobře chráněný — trhem.

Koncentrace velikosti je jedna věc. Mnohem škodlivější změna je ve~formě koncentrace. Jak napsal James Fallows v~nedávném článku o~Rupertu Murdochovi:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Murdochovy společnosti představují produkční systém s~bezkonkurenční integrací. Dodávají obsah — filmy od Foxu … televizní pořady od Foxu … Foxem kontrolované sportovní přenosy a k~tomu noviny a knihy. Prodávají tento obsah veřejnosti a inzerentům — v~novinách, v~éteru, na kanálech kabelové televize. A také provozují distribuční systém, přes který se obsah dostává k~zákazníkům. Murdochův satelitní systém teď přenáší obsah společnosti News Corp. do Evropy a Asie; pokud se Murdoch stane většinovým vlastníkem DirecTV, bude stejnému účelu sloužit i v~USA.“}\footnote{}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Murdochův postup je předobrazem moderních médií. Nejen velké společnosti vlastnící spoustu rádiových stanic, ale i hrstka společností působící na všech možných mediálních trzích. Obrázek tento model vystihne lépe než tisíc slov:

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/6a7a7d6ac3c29e73547d8ea528147a0a.eps}\end{figure}

Záleží vůbec na této koncentraci? Ovlivní to nějak co se vyrobí nebo odvysílá? Nebo je to jen efektivnější způsob výroby a distribuce obsahu?

Měl jsem za to, že na koncentraci nezáleží. Považoval jsem to jen za hospodárnější finanční strukturu. Ale potom, co jsem přečetl a vyslechl příběhy bezpočtu tvůrců, kteří se mne snažili přesvědčit o~opaku, začínám měnit názor.

Za všechny jeden příklad, který ukazuje, jaký vliv integrace může mít.

Norman Lear vytvořil roku 1969 pilotní díl pro All in the Family. Nabídl ho společnosti ABC. Společnosti se ale nelíbil. Je moc ostrý, řekli Learovi. Natočte ho znova. Lear natočil nový, ještě ostřejší pilotní díl. V ABC zuřili. Vy to nechápete, řekli Learovi. Chceme to míň ostré, ne víc.

Lear, místo aby poslechl, nabídl svůj seriál jinde. CBS seriál s~radostí odvysílala, ABC nemohli Leara zastavit. Learova autorská práva mu zajišťovala nezávislost na televizních stanicích.\footnote{Leonard Hill, “The Axis of Access”, poznámky před Weidenbaum Center Forum, “Entertainment Economics: The Movie Industry”, St. Louis, Missouri, 3. dubna 2003 (přepis poznámek dostupný pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#28}}; pro Learyho příběh, který není součástí poznámek viz \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#29}}). }

Společnost na autorská práva neměla nárok, protože zákon společnostem zakazoval vlastnit produkovaný obsah. Zákon vyžadoval oddělení televizních stanic a producentů obsahu; toto oddělení zajišťovalo Learovi svobodu. Až do roku 1992, díky těmto nařízením, byla drtivá většina obsahu hlavního vysílacího času — kolem 75\% — „nezávislá“ na vysílajících stanicích.

Roku 1994 FCC nařízení vyžadující nezávislost zrušila. Televizní stanice následně rychle změnily rovnováhu. V roce 1985 existovalo 25 nezávislých televizních studií; v~roce 2002 z~nich zbylo pouze pět. „V roce 1992 bylo pro televizní stanice natočeno jejich dceřinými společnostmi jen 15\% nových seriálů. V loňském roce se podíl pořadů vyrobených dceřinými společnostmi vyšplhal na 77\%, tedy na pětinásobek.“ „V roce 1992 bylo natočeno 16 nových seriálů nezávisle na velkých konglomerátech, loni jen jeden.“\footnote{NewsCorp./DirecTV Merger and Media Consolidation: Hearings on Media Ownership Before the Senate Commerce Committee, 108th Cong., 1st sess. (2003) (výpověď Gena Kimmelmana, zástupce Consumers Union a Consumer Federation of America), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#30}}. Kimmelman cituje Victorii Riskinovou, presidentku Writers Guild of America, West, a její Remarks at FCC En Banc Hearing, Richmond, Virginia, 27. února 2003. } V roce 2002 vysílající stanice vlastnily 75\% obsahu z~hlavního vysílacího času. „Za deset let mezi roky 1992 a 2002 vzrostl počet hodin v~hlavním vysílacím čase, které vyrobily samy společnosti, o~více než 200\%, přičemž počet hodin vyrobených nezávislými společnostmi klesl o~63\%.“\footnote{Ibid. }

Dnes by další Norman Lear s~jiným seriálem All in the Family měl na výběr mezi natočením méně ostrého seriálu a vyhazovem: Stále více obsahu vytvořeného pro televizní stanice je těmi stanicemi vlastněno.

Zatímco počet kanálů se dramaticky zvýšil, jejich vlastníků je stále méně a méně. Jak Bary Diller řekl Billu Moyersovi:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Když máme společnosti, které produkují, financují, vysílají na svých kanálech a celosvětově přenášejí vše, co projde jejich distribučním systémem, znamená to, že do celého procesu mluví stále méně lidí. Mívali jsme spousty vzkvétajících nezávislých produkčních společností, které vyráběly televizní pořady. Dnes jich zbyla sotva hrstka.“}\footnote{“Barry Diller Takes on Media Deregulation”, Now with Bill Moyers, Bill Moyers, 25. dubna 2003, editovaný přepis dostupný pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#31}}. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Zmenšování počtu vlastníků má vliv i na produkci. Produkce tak velkých a koncentrovaných společností je čím dál víc jednotvárná. Čím dál víc neškodná. Čím dál víc sterilní. Zpravodajská produkce těchto společností je stále víc ušitá na míru poselství, které se společnost snaží šířit. Není to sice komunistická strana, ale zevnitř to tak musí vypadat. Nikdo nemůže nic namítat, aniž by riskoval následky — ne nutně vyhnanství na Sibiř, ale pořád trest. Nezávislé, kritické, odlišné pohledy na věc jsou potlačovány. Není to prostředí pro demokracii.

I ekonomie nabízí vlastní vysvětlení, proč integrace ovlivňuje tvorbu. Clay Christensen napsal o~inovátorském dilematu, kdy velké zavedené firmy považují za rozumné ignorovat nové, přelomové technologie, které konkurují jejich hlavnímu produktu. Stejná analýza možná vysvětluje i proč velké zavedené mediální společnosti ignorují nové kulturní trendy.\footnote{Clayton M. Christensen, The Innovator's Dilemma: The Revolutionary National Bestseller that Changed the Way We Do Business (Cambridge: Harvard Business School Press, 1997). Christensen uznává, že nápad pochází od děkana Kima Clarka. Viz Kim B. Clark, “The Interaction of Design Hierarchies and Market Concepts in Technological Evolution”, Research Policy 14 (1985): str. 235-51. Novější studie dostupná v~Richard Foster and Sarah Kaplan, Creative Destruction: Why Companies That Are Built to Last Underperform the Market—and How to Successfully Transform Them (New York: Currency/Doubleday, 2001). } Neohrabaní obři nejenže nesprintují, ale ani by neměli. Jenže pokud jsou na hřišti jen obři, sprintování nám bude chybět.

Myslím si, že o~ekonomice mediálního trhu zatím nevíme dost, abychom mohli s~jistotou říct, co koncentrace a integrace nakonec udělají. Efektivita je důležitá a vliv na kulturu se těžko měří.

Je zde ale zcela zřejmý příklad, který ukazuje důvod pro znepokojení.

Vedle boje s~piráty probíhá také boj s~drogovým podsvětím. Vládní politika je tvrdě zaměřena proti drogovým kartelům; trestní i občanskoprávní soudy jsou zaplaveny následky tohoto boje.

Teď asi přijdu o~jakoukoliv možnost být jmenován do politické funkce, protože řeknu, že mi tato drogová válka přijde jako velká chyba. Nejsem zastánce drog. Naopak, pocházím z~rodiny, kterou drogy rozvrátily — i když to nebyly drogy nelegální. Přijde mi to jako velká chyba, protože její vedlejší škody jsou tak obrovské, že pokračovat v~ní je šílenství. Když sečteme zátěž na trestní systém, zoufalství generací dětí, pro které je jedinou ekonomickou příležitostí být drogovým válečníkem, překroucení ústavní ochrany kvůli stálým odposlechům, které tato válka vyžaduje, a hlavně úplné zničení právních systémů mnoha jihoamerických států díky moci místních drogových kartelů, nechce se mi věřit, že by zanedbatelný užitek ze~snížení konzumace drog Američany vyvážil všechny tyto náklady.

Možná jsem vás nepřesvědčil. To je v~pořádku. Žijeme v~demokracii a politiku vybíráme hlasováním. K tomu ale nutně potřebujeme tisk, který bude Američany o~těchto věcech informovat.

Úřad pro drogovou politikou spustil od roku 1998 jako součást války proti drogám mediální kampaň. Kampaň vytvořila spoustu krátkých filmových klipů o~problémech s~nelegálními drogami. V jedné sérii (série s~Nickem a Normem) sedí dva chlápci v~baru a baví se o~legalizaci drog jako o~možnosti, jak se vyhnout vedlejším škodám drogové války. Jeden nadhodí argument pro legalizaci drog. Druhý zdatně a přesvědčivě argumentuje proti němu. Nakonec ten první změní názor (vždyť je to televize). Ten závěr je útokem na kampaň za legalizaci drog.

Nic proti tomu. Je to dobrý klip. Nijak zvlášť zavádějící. Dobře svou myšlenku sděluje. Je to dobrá a rozumná myšlenka.

Ale řekněme, že vám přijde špatná a chtěli byste spustit protikampaň. Řekněme, že chcete spustit sérii klipů, které ukáží mimořádné vedlejší škody drogové války. Mohli byste to udělat?

Takové klipy samozřejmě stojí spoustu peněz. Dejme tomu, že je seženete. Dejme tomu, že skupina znepokojených občanů daruje dost peněz, aby vám pomohla předat zprávu dál. Máte pak jistotu, že vaši zprávu bude slyšet?

Ne, nemáte. Televize mají pravidla, podle kterých se vyhýbají „kontroverzním“ klipům. Klipy placené vládou jsou považovány za nekontroverzní; klipy nesouhlasící s~vládním názorem jsou kontroverzní. Taková vybíravost se může zdát v~rozporu s~Prvním dodatkem, ale nejvyšší soud rozhodl, že televize mají právo zvolit si, co budou vysílat. Tedy velké kanály komerčních médií odmítnou dát jedné ze~stran důležité debaty možnost představit svůj názor. A soudy budou chránit právo stanic být zaujaté.\footnote{The Marijuana Policy Project chtěl v~únoru 2003 vypustit do washingtonských stanic reklamy, které by přímo reagovaly na sérii s~Nickem a Normem. Comcast je ale odmítl, protože byly “proti [jejich] zásadám.” WRC, místní pobočka NBC, je odmítla, aniž by je vůbec viděla. WJOA, pobočka ABC, nejprve souhlasila a přijala platbu, načež změnila názor, reklamy odmítla a peníze vrátila. Rozhovor s~Nealem Levinem, 15. října 2003. Taková omezení se samozřejmě netýkají jen drogové politiky. Viz např. Nat Ives, “On the Issue of an Iraq War, Advocacy Ads Meet with Rejection from TV Networks”, New York Times, 13. března 2003, str. C4. FCC a soudy nejsou ochotné investovat -- s~výjimkou prostoru věnovaného volbám -- mnoho úsilí. Pro obecný přehled viz Rhonda Brown, “Ad Hoc Access: The Regulation of Editorial Advertising on Television and Radio”, Yale Law and Policy Review 6 (1988): str. 449-79. Pro aktuální shrnutí postojů FCC a soudů viz Radio-Television News Directors Association v. FCC, 184 F. 3d 872 (D.C. Cir. 1999). Místní samospráva má stejné pravomoci jako provozovatelé sítí. Sanfranciský dopravní podnik například nedávno zamítl reklamu, která kritizovala jí používané autobusy. Phillip Matier a Andrew Ross, “Antidiesel Group Fuming After Muni Rejects Ad”, SFGate.com, 16. června 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#32}}. Hlavní důvod byl, že kritika by „příliš kontroverzní“. }

I já bych s~radostí práva vysílacích společností hájil — kdyby byl mediální trh opravdu rozmanitý. Ale při současné koncentrovanosti o~tom pochybuji. Když hrstka společností ovládá přístup k~médiím a rozhoduje, které politické postoje nechá na svých kanálech propagovat, pak na koncentraci skutečně záleží. Sice můžete souhlasit s~postojem, který si tato hrstka společností zvolila. Ale měl by vám vadit svět, kde jen pár jedinců rozhoduje o~tom, o~jakých problémech se my ostatní dozvíme.

\section{Společně}
Na tvrzení bojovníků za autorská práva, že vláda má „chránit náš majetek“, je něco bezelstného a samozřejmého. Teoreticky vzato, je to správné a obvykle i neškodné. Žádný rozumně uvažující člověk, kromě anarchistů, by s~tím nemohl nesouhlasit.

Jenže když se podíváme, jak dramaticky se tento „majetek“ změnil — když teď chápeme, jak by to v~součinnosti s~technologií a trhem mohlo dramaticky změnit omezení svobody rozvíjet naši kulturu — ono tvrzení najednou přestává být bezelstné a samozřejmé. Za předpokladu, že (1) technologie má moc převzít regulaci zákonů a (2) koncentrované trhy mají moc omezovat příležitosti vyjádřit opoziční názor, když striktní vymáhání těchto obrovsky nafouknutých „majetkových“ práv zaručených autorským zákonem od základu mění svobodu této kultury rozvíjet a budovat na minulosti, musíme se zeptat, jestli není třeba vymezení tohoto majetku přeformulovat.

Nijak ostře. Ani absolutně. Netvrdím, že máme zrušit autorská práva nebo se vrátit do osmnáctého století. To by byla naprostá chyba, katastrofa pro nejdůležitější tvůrčí společnosti naší dnešní kultury.

Jenže mezi nulou a jedničkou je nějaký prostor, Internetovou kulturu nevyjímaje. A tyto obrovské změny v~účinné regulační moci autorského zákona spojené s~rostoucí koncentrací mediálního průmyslu a spočívající v~rukou technologie, která bude umožňovat čím dál širší kontrolu používání kultury, by nás měly donutit k~zamyšlení, zda není nejvyšší čas na další změnu. Nemyslím rozšíření autorských práv. Nemyslím prodloužení platnosti. Myslím změnu, která obnoví rovnováhu tradičně spojenou s~autorským zákonem — oslabení regulace pro posílení tvorby.

Autorský zákon není pevný jako skála. Není to seznam věčných přikázání, kterému se dnes ze~záhadných důvodů nadšenci a puberťáci vysmívají. Naopak, moc autorských zákonů se během krátkého časového úseku dramaticky zvětšila, jak se měnily technologie distribuce a tvorby a jak lobbisté prosazovali větší kontrolu pro vlastníky autorských práv. Změny v~minulosti reagující na změny technologií ukazují, že takové změny budeme v~budoucnu potřebovat. A těmito změnami musí být zúžení oblasti působnosti autorských práv, jako reakce na mimořádný nárůst kontroly umožněný technologií a trhem.

Neb nejdůležitější věc ztracená v~této válce proti pirátům je něco, co objevíme až po prozkoumání velikosti změn. Když se sečtou dohromady účinky změn zákona, koncentrace trhů a změn technologií, dohromady vytvoří nečekaný výsledek: Nikdy dříve v~naší historii neměla tak malá skupina lidí právní moc tolik řídit vývoj naší kultury než dnes.

Ani když byla autorská práva trvalá, protože tenkrát se týkala právě jen onoho konkrétního díla. Ani když prostředky k~vydávání měla jen vydavatelství, protože tenkrát byl trh mnohem rozmanitější. Ani když tu byly jen tři televizní stanice, protože i tenkrát na nich byly noviny, filmová studia, rádia a vydavatelství nezávislá. Autorský zákon nikdy dřív nedával tak široký rozsah práv proti takovému množství účastníků po ani zdaleka tak dlouhou dobu. Z této formy regulace — původně maličké regulace nepatrného zlomku tvůrčí síly národa — se stala obrovská regulace celého tvůrčího procesu. Zákon, technologie a trh teď společně mění tuto historicky neškodnou regulaci v~nejvýznamnější regulaci kultury, jakou naše svobodná společnost zažila.\footnote{Siva Vaidhyanathan nabízí podobný postřeh v~jeho “čtyřech ústupcích” práva duševního vlastnictví v~digitálním věku. Viz Vaidhyanathan, str. 159-60. }

\begin{center}{\large\textbf{* * *}}\end{center}

Byla to dlouhá kapitola. Teď je možné její myšlenku stručně shrnout.

Na začátku této knihy jsem rozlišoval kulturu na komerční a nekomerční. V průběhu této kapitoly jsem rozlišoval mezi kopírováním díla a jeho přetvářením. Teď můžeme obě dělení sloučit a nakreslit jasnou mapu změn, kterými autorský zákon prošel.

V roce 1790 zákon vypadal následovně:


\begin{table}[ht]{\begin{center}\small\begin{tabular}{|c|c|c|}\hline
\bfseries & \bfseries Vydávání & \bfseries Transformace \\ \hline
Komerční & © & Bez omezení \\ \hline
Nekomerční & Bez omezení & Bez omezení \\ \hline
\end{tabular}\end{center}}\end{table}
Autorskému zákonu podléhalo vydání mapy, grafu a knihy. Nic víc. Transformace byly svobodné. A protože autorská práva vznikala až po registraci a registrovali se pouze ti, kteří chtěli finanční prospěch, i vydávání nekomerčních děl bylo svobodné.

Na konci devatenáctého století se zákon změnil takto:


\begin{table}[ht]{\begin{center}\small\begin{tabular}{|c|c|c|}\hline
\bfseries & \bfseries Vydávání & \bfseries Transformace \\ \hline
Komerční & © & © \\ \hline
Nekomerční & Bez omezení & Bez omezení \\ \hline
\end{tabular}\end{center}}\end{table}
Odvozená díla odteď spadala pod autorský zákon — pokud byla zveřejněna, což vzhledem k~tehdejším nákladům na zveřejnění znamená nabízena komerčně. Nekomerční zveřejnění a transformace byly stále svobodné.

Roku 1909 zákon začal místo vydávání regulovat kopie a od té doby byl rozsah regulace svázán s~technologiemi. Jak se šířily technologie pro kopírování, rozrůstal se i rozsah autorského zákona. Tedy kolem roku 1975, kdy se kopírky začaly stávat běžným vybavením, zákon začínal vypadat takto:


\begin{table}[ht]{\begin{center}\small\begin{tabular}{|c|c|c|}\hline
\bfseries & \bfseries Vydávání & \bfseries Transformace \\ \hline
Komerční & © & © \\ \hline
Nekomerční & ©/bez omezení & Bez omezení \\ \hline
\end{tabular}\end{center}}\end{table}
Zákon byl vykládán tak, že se týká i nekomerčního kopírování, řekněme pomocí kopírek, ale i tak značná část kopírování mimo komerční sféru zůstávala svobodná. Jenže nástup digitálních technologií a zvláště pak digitálních sítí znamená, že zákon teď vypadá takto:


\begin{table}[ht]{\begin{center}\small\begin{tabular}{|c|c|c|}\hline
\bfseries & \bfseries Vydávání & \bfseries Transformace \\ \hline
Komerční & © & © \\ \hline
Nekomerční & © & © \\ \hline
\end{tabular}\end{center}}\end{table}
Všechny oblasti podléhají autorskému zákonu, což dříve pro většinu tvorby neplatilo. Zákon dnes reguluje celé spektrum tvorby — komerční i nekomerční, přetváření i kopírování — podle stejných pravidel, která byla navržena k~regulaci komerčních vydavatelů.

Nepřítelem jednoznačně není autorský zákon. Nepřítelem je regulace, která nepřináší nic dobrého. Proto bychom si teď měli klást otázku, jestli rozšíření působnosti autorského práva do ostatních oblastí něco dobrého vlastně přineslo.

Nepochybuji o~užitečnosti regulace komerčního kopírování. Zároveň ale nepochybuji, že dělá více škody než užitku při regulaci (v současné podobě) nekomerčního kopírování a obzvlášť nekomerční transformace. A vzhledem k~důvodům naznačeným v~kapitolách 7 a 8 můžeme pochybovat, jestli nedělá víc škody než užitku i v~případě komerční transformace. Kdyby práva k~odvozeninám měla ostřejší hranice, vznikalo by více komerčních děl pomocí přetváření.

Problémem tedy není, jsou-li autorská práva majetek nebo ne. Autorská práva jsou určitým druhem „majetku“ a stát by je měl, stejně jako jiné druhy majetku, chránit. Ale nehledě na první dojmy, historicky byla tato majetková práva (stejně jako ostatní majetková práva\footnote{Nejpodstatnějším přínosem hnutí právních realistů bylo vysvětlení, že všechna majetková práva vždy vyvažovala veřejné zájmy se soukromými. Viz Thomas C. Grey, “The Disintegration of Property”, in Nomos XXII: Property, J. Roland Pennock and John W. Chapman, eds. (New York: New York University Press, 1980). }) vytvořena tak, aby vyvážila důležitou potřebu motivace pro autory a umělce se stejně důležitou potřebou přístupu k~tvorbě. Tato rovnováha byla vždy nastolována ve~světle nových technologií. A po téměř polovinu naší historie autorská práva vůbec nezasahoval do svobody ostatních navazovat nebo díla přetvářet. Americká kultura se zrodila svobodná a po téměř 180 let naše země důsledně chránila pestrou a bohatou svobodnou kulturu.

Dosáhli jsme svobodné kultury, protože zákon respektoval důležité hranice rozsahu zájmů chráněných „vlastnictvím“. Samotný vznik autorských práv jako zákonného práva uznal tyto hranice, když majitelům nabídl ochranu jen po omezenou dobu (téma kapitoly 6). Tradice „fair use“ ožila v~podobném zájmu, který je ale čím dál víc pod tlakem, jak se cena uplatnění „fair use“ práv stává neúnosně vysokou (téma kapitoly 7). Vytvoření zákonných práv tam, kde by trh mohl potlačovat inovaci, je dalším povědomým omezením majetkových práv, jako jsou ta autorská (Kapitola 8). A dát archivům a knihovnám širokou volnost ve~shromažďování bez ohledu na vlastnictví je klíčem k~zajištění duše kultury (Kapitola 9). Svobodná kultura, stejně jako svobodný trh, stojí na majetku. Jenže podstata majetku, na kterém stojí svobodná kultura, se velmi liší od extremistické představy převažující v~dnešní debatě.

Svobodná kultura se stává stále více obětí této války proti pirátům. V reakci na hrozbu, kterou technologie internetu představují pro obchodní modely dvacátého století, se zákon a technologie mění způsobem, který podkopává naši tradici svobodné kultury. Autorská práva již nejsou tak vyvážená, jak dříve byla, nebo jak měla být. Autorská práva jsou nevyvážená, vychýlená do extrému. Ve světě, kde tvorba vyžaduje povolení a konzultace s~právníkem, ubývají příležitosti tvořit a přetvářet.

% Stránka 15
\part{Část třetí: Problémy}
% Stránka 16
\chapter{Chiméra}
\lettrine{V}{} jedné známé povídce H. G. Wellse horolezec
jménem Nunez spadne (doslova, z~ledového svahu) do neznámého izolovaného údolí v~Peruánských Andách.\footnote{H. G. Wells, “The Country of the Blind” (1904, 1911). Viz H. G. Wells, The Country of the Blind and Other Stories, Michael Sherborne, ed. (New York: Oxford University Press, 1996). } Údolí je neobyčejně nádherné, se „sladkou vodou, pastvinami, příjemným podnebím, stráněmi úrodné půdy porostlými houštinami keřů rodících výborné ovoce“. Obyvatelé jsou však slepí. Nunez se rozhodne toho využít. „Mezi slepými,“ říká si, „jednooký králem“. A aby poznal královský život, začne žít mezi domorodci.

Věci ale nevycházejí přesně podle plánu. Pokusí se domorodcům vysvětlit, co znamená vidět. Oni ale nechápou. Řekne jim, že jsou „slepí“. Jenže oni takové slovo neznají. Považují ho za hlupáka. A jak postupně domorodci zjišťují, co všechno nedokáže (například slyšet zvuk kroků v~trávě), pokoušejí se ho stále víc ovládat. On je zase stále víc otrávený. „Vy tomu nerozumíte,“ křičel hlasem, který měl být pevný a rozhodný, ale pak se zlomil. „Vy jste slepí a já vidím. Dejte mi pokoj!“

Domorodci ho ale na pokoji nenechají. Ani nevidí (obrazně řečeno) výhody jeho zvláštní schopnosti. Ba ani objekt jeho náklonnosti, mladá žena, která se mu zdá být „nejkrásnější bytostí celého světa“, nechápe, jak krásné je vidět. Nunezův popis toho, co vidí, „se jí zdá nejpoetičtější z~fantazií a naslouchá jeho popisu hvězd, hor a její vlastní sladké běloskvoucí krásy, jako by to byl trestuhodný požitek“.

„Nevěřila,“ vypráví nám Wells, a „rozuměla jen z~poloviny, ale byla tajemně okouzlena.“

Když Nunez oznámí svou touhu oženit se se svou „tajemně okouzlenou“ láskou, otec i domorodci mají námitky. „Jak vidíš, má drahá,“ poučuje ji otec, „je to blázen. Trpí přeludy. Nic pořádně neumí.“ Odvedou Nuneze k~doktorovi.

Po pečlivém vyšetření doktor řekne svůj názor: „Jeho mozek je zasažen.“

„Co to způsobuje?“ ptá se otec. „Ty podivné výrůstky zvané oči ... jsou nemocné ... tak, že ovlivňují mozek.“

Doktor pokračuje: „Myslím, že mohu říct s~přijatelnou jistotou, že vše potřebné k~jeho úplnému vyléčení je jednoduchá chirurgická operace — konkrétně odstranit tato škodlivá tělíska [oči]“.

„Díky bohu za vědu!“ řekne otec doktorovi. Nunezovi oznámí tuto podmínku k~povolení sňatku. (Jak to nakonec dopadlo si budete muset přečíst v~originálu. Věřím ve~svobodnou kulturu, ale ne v~prozrazování konce příběhu.)

Občas se stane, že se vajíčka dvojčat v~matčině lůně spojí. Takovým spojením vzniká „chiméra“. Chiméra je jedna bytost se dvěma sadami DNA. DNA krve může být například jiná než DNA kůže. Tato možnost je málo využívanou zápletkou detektivních příběhů. „Ale DNA se stoprocentní jistotou ukazuje, že krev nalezená na místě činu nepatřila jí...“

Než jsem si přečetl o~chimérách, považoval jsem něco takového za nemožné. Smyslem DNA je přece to, že je kódem jedince. Ve skutečnosti ale dva jedinci mohou mít stejnou sadu DNA (identická dvojčata), ale i jedna osoba může mít dvě sady DNA (chiméra). Naše chápání slova „osoba“ musí brát v~úvahu tuto skutečnost.

Čím víc se snažím porozumět současnému boji o~autorská práva a kulturu, který jsem někdy nespravedlivě a někdy ne dost nespravedlivě nazýval „válkou o~autorská práva“, tím víc mi to připadá jako chiméra. Například v~boji nad otázkou „Co je P2P sdílení souborů?“ mají obě strany pravdu a současně se obě mýlí. Jedna strana říká, že „Sdílení souborů je jako když si dvě děti vzájemně kopírují nahrávky — věc, kterou jsme dělali posledních třicet let a nikomu to nevadilo.“ To je pravda, alespoň částečně. Když řeknu svému nejlepšímu příteli, aby si poslechl nové CD, které jsem si koupil, místo abych mu CD poslal, nasdílím mu obsah přes svůj P2P server, to je ve~všech ohledech to samé, co určitě jako dítě dělal každý manažer každé nahrávací společnosti: sdílel hudbu.

Ale tento popis je také částečně chybný. Protože když je můj P2P server na síti, skrz kterou má každý přístup k~mé hudbě, tak k~ní samozřejmě mají přístup i mí přátelé, ale říct, že přístup má „mých deset tisíc nejlepších přátel“, mění význam slova „přítel“ k~nepoznání. Ať už „jsme vždy měli povoleno“ sdílet hudbu se svými přáteli nebo ne, neměli jsme povoleno sdílet hudbu s~„deseti tisíci svých nejlepších přátel“.

Podobně když druhá strana říká, že „Sdílení souborů je jako jít do Tower Records, vzít si z~regálu CD a odejít bez placení“, je to částečně pravda. Pokud, až (konečně) Lyle Lovett vydá nové album, si ho na Kazaa (Kazaa je starší peer-to-peer síť pro sdílení souborů — pozn. překl.) najdu a stáhnu zadarmo, místo abych si ho koupil, je to skoro jako ukrást ho v~Tower Records.

Ale není to úplně jako krádež z~Tower Records. Přece jen, když si z~Tower Records odnesu CD, mají na prodej o~jedno CD míň. A když si odnesu CD, získám kus plastu, obálku a něco, co můžu vystavit na své poličce. (A když už jsme u~toho, můžeme si také všimnout, že když ukradnu CD z~Tower Records, alespoň podle Kalifornských zákonů mohu dostat pokutu nejvýše 1000 dolarů. Oproti tomu podle RIAA, když si stáhnu CD s~deseti písničkami, mohou mě žalovat o~náhradu škody ve~výši 1\,500\,000 dolarů.)

Problémem není, že je to jinak, než obě strany popisují. Problém je, že je to obojí — zároveň jak to popisuje RIAA i jak to popisuje Kazaa. Je to chiméra. A místo popírání tvrzení druhé strany musíme začít přemýšlet, jak se s~touto chimérou vypořádat. Jaká pravidla by pro to měla platit?

Mohli bychom reagovat předstíráním, že o~chiméru nejde. Mohli bychom spolu s~RIAA rozhodnout, že každé sdílení souborů je zločin. Mohli bychom žalovat rodiny o~milióny dolarů, protože se na jejich počítačích sdílely soubory. A mohli bychom po univerzitách požadovat monitorování veškerého provozu počítačů, abychom zajistili, že žádný počítač nebude použit k~tomuto zločinu. Tyto reakce mohou být extrémní, ale každá z~nich byla buď navržena nebo skutečně zrealizována.\footnote{Pro vynikající shrnutí viz zprávu připravenou firmou GartnerG2 a Berkman Center for Internet and Society při Harvard Law School, “Copyright and Digital Media in a Post-Napster World”, 27. června 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#33}}. Členové Sněmovny reprezentantů John Conyers Jr. (D-Mich.) a Howard L. Berman (D-Calif.) představili návrh zákona, který by považoval nepovolené on-line kopírování za trestný čin s~možností odnětí svobody až na pět let; viz Jon Healey, “House Bill Aims to Up Stakes on Piracy”, Los Angeles Times, 17. července 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#34}}. Současná náhrada škody je stanovena na 150\,000 dolarů za každou okopírovanou skladbu. Pro nedávné (a neúspěšné) právní zpochybnění požadavku RIAA, aby poskytovatelé připojení poskytli informace o~uživatelích, kteří sdílí více než 600 skladeb před rodinný počítač viz RIAA v. Verizon Internet Services (In re. Verizon Internet Services), 240 F. Supp. 2d 24 (D.D.C. 2003). V takovém případě by mohlo po uživateli být požadováno až 90 milionů dolarů. Tak astronomické částky dávají RIAA značnou sílu při postihu sdílení. Mimosoudní vyrovnání se dvěma studenty obviněnými z~rozsáhlého sdílení ve~výši 12\,000 a 17\,500 dolarů se mohou zdát nepatrná oproti 98 miliardám, které by asociace mohla požadovat, kdyby se případ dostal před soud. Viz Elizabeth Young, “Downloading Could Lead to Fines”, redandblack.com, 26. srpna 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#35}}. Příklady, jak RIAA zasahuje proti studentskému sdílení a jak obesílá univerzity, aby zjistila totožnost pirátů, dostupné v~James Collins, “RIAA Steps Up Bid to Force BC, MIT to Name Students”, Boston Globe, 8. srpna 2003, str. D3, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#36}}. }

Nebo bychom mohli na sdílení zareagovat tak, jak spousta dětí dělá, jako bychom už zareagovali. Mohli bychom sdílení zcela legalizovat. Zrušme veškerou právní odpovědnost, trestní i občanskoprávní, za zpřístupnění chráněného obsahu na Internetu. Chovejme se ke~sdílení souborů jako k~drbům: ať je regulované, pokud vůbec, společenskými normami a ne zákonem.

Oba postoje jsou možné. Podle mne by oba byly chybou. Spíše než přijmout jeden z~těchto dvou extrémů bychom měli přijmout něco, co uznává pravdivost obou. A zatímco zakončím tuto knihu nástinem přesně takového systému, cílem následující kapitoly je ukázat, jak strašné by pro nás bylo přijmout extrém v~podobě nulové tolerance. Věřím sice, že každý extrém by byl horší než rozumná alternativa. Ale zároveň věřím, nulová tolerance by byla ten horší z~obou extrémů.

Přesto se nulová tolerance stále více stává naší vládní politikou. Uprostřed chaosu způsobeného Internetem probíhá loupež. Právo a technologie jsou měněny, aby daly majitelům obsahu takovou kontrolu nad naší kulturou, jakou nikdy dříve neměli. A kvůli takovému extremismu bude ztracena spousta inovativních a tvůrčích příležitostí.

Nemluvím o~příležitostech pro děti, aby mohly „krást“ hudbu. Středem mé pozornosti jsou naopak komerční a kulturní inovace, které tato válka také zničí. Ještě nikdy jsme nezažili moc inovovat tak široce rozšířenou mezi lidmi a teprve začínáme tušit, jaké inovace by mohla přinést. Přitom už Internet zažil zastavení první vlny inovací kolem technologií pro distribuci obsahu. Mohl za to zákon. Dobře to popsal viceprezident pro globální veřejnou politiku u~jednoho z~těchto nových inovátorů, společnosti eMusic.com, když kritizoval posílení ochrany obsahu v~DMCA:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„eMusic.com je proti hudebnímu pirátství. Jsme distributorem chráněného materiálu a chceme tato práva bránit.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Jenže vybudování technologické pevnosti, která bude bránit zájmy velkých nahrávacích společností, není zdaleka jediným způsobem ochrany autorských zájmů, a ani nutně tím nejlepším. Prostě je příliš brzy na vyřešení tohoto problému. Tržní síly mohou zcela přirozeně dospět ke~zcela odlišnému průmyslovému modelu.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{To je zásadní věc. Rozhodnutí, která průmyslová odvětví vzhledem k~těmto systémům udělají, budou mnoha způsoby přímo ovlivňovat trh digitálních médií a způsob jejich distribuce. To pak přímo ovlivní možnosti dostupné zákazníkům, jak v~rámci snadné dostupnosti digitálních médií, tak i nutného technického vybavení. Špatná rozhodnutí učiněná tak brzy zpomalí růst tohoto trhu, čímž poškodí zájmy všech.“}\footnote{WIPO and the DMCA One Year Later: Assessing Consumer Access to Digital Entertainment on the Internet and Other Media: Hearing Before the Subcommittee on Telecommunications, Trade, and Consumer Protection, House Committee on Commerce, 106th Cong. 29 (1999) (výpověď Petera Hartera, viceprezidenta Global Public Policy and Standards, EMusic.com), dostupné v~databázi LEXIS, Federal Document Clearing House Congressional Testimony File. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

V dubnu 2001 byla společnost eMusic.com zakoupena Vivendi Universal, jednou z~„velkých nahrávacích společností“. Dnes už na tento problém zastává jiný názor.

Zrušení naší tradice tolerance nerozdrtí jen pirátství. Obětujeme tím hodnoty důležité pro naši kulturu a zničíme příležitosti, které by mohly být neobyčejně cenné.

% Stránka 17
\chapter{Škodlivé účinky}
\lettrine{M}{}ediální průmysl zahájil válku proti „pirátství“, na ochranu „majetku“. Lobbisté a spousta příspěvků na volební kampaně teď zatáhli do této války i vládu. Jako každá válka, i tato způsobí jak přímé, tak vedlejší škody. Tak jako v~každé prohibiční válce, tyto škody utrpí především naši vlastní lidé.

Doposud bylo mým cílem popsat následky této války, obzvláště dopad na „svobodnou kulturu“. Ale teď je mým cílem rozšířit popis následků v~argument. Je tato válka opodstatněná?

Podle mě ne. Neexistuje žádný dobrý důvod, proč by tentokrát, vůbec poprvé, měl zákon chránit staré před novým, právě když je moc majetku zvaného „duševní vlastnictví“ na historickém vrcholu.

Přesto to „zdravý rozum“ tak nevidí. Zdravý rozum je stále na straně Causbyových a mediálního průmyslu. Extrémní požadavky na kontrolu ve~jménu vlastnictví stále ještě nacházejí odezvu; nekritické odmítání „pirátství“ je stále ve~hře.

Pokračování této války bude mít mnoho následků. Chci popsat alespoň tři. O všech třech se dá tvrdit, že jsou neúmyslné. Jsem přesvědčen, že ten třetí je neúmyslný. U prvních dvou si nejsem tak jistý. První dva chrání moderní společnosti jako RCA, jenže v~záloze není žádný Howard Armstrong, který by bojoval s~dnešními kulturními monopolisty.

\section{Omezování tvůrců}
Během příštích deseti let budeme svědky prudkého vzestupu digitálních technologií. Tyto technologie umožní téměř každému zachycovat a sdílet obsah. Zachycování a sdílení obsahu samozřejmě lidé dělali od počátku věků. Tím se učíme a komunikujeme. Ale zachycování a sdílení prostřednictvím digitálních technologií je něco jiného. Jejich moc a kvalita jsou jiné. Můžete někomu poslat email o~vtipu, který jste viděli na kanále Comedy Central, nebo můžete poslat samotný klip. Můžete napsat článek, jak si váš nejneoblíbenější politik ve~svých proslovech odporuje, nebo můžete v~krátkém filmu jeho výroky postavit proti sobě. Můžete svou lásku vyjádřit básní, nebo můžete sestavit koláž z~úryvků písniček vašich oblíbených interpretů a vystavit ji na Internetu.

Toto digitální „zachycování a sdílení“ je částečně rozšířením zachycování a sdílení, které bylo naší kultuře vždycky vlastní, a částečně je něčím novým. Navazuje na Kodak, ale daleko rozšiřuje hranice technologií Kodaku podobných. Technologie digitálního „zachycování a sdílení“ jsou příslibem světa mimořádně různorodé tvořivosti, kterou lze snadno a široce sdílet. A využití tvorby pro demokracii umožní velkému množství občanů používat technologie ke~svému vyjadřování, kritice a celkově přispívat ke~kultuře.

Technologie nám tedy dala možnost dělat s~kulturou něco, co bylo dosud možné jen pro jedince v~malých, izolovaných skupinách. Představte si starce, jak vypráví příběhy shromáždění sousedů na malém městě. A teď si představte stejné vyprávění příběhů napříč zeměkoulí.

Jenže to je možné, jen pokud je tato činnost automaticky legální. V dnešním systému regulací automaticky legální není. Teď na chvíli zapomeňte na sdílení souborů. Vzpomeňte si na své oblíbené skvělé stránky na Internetu. Webové stránky, které nabízejí shrnutí zápletek zapomenutých seriálů; stránky s~katalogy kreslených filmů ze~60. let; stránky, které míchají obrázky a zvuky, aby kritizovaly politiky a firmy; stránky, které shromažďují novinové články na neobvyklá vědecká nebo kulturní témata. Na Internetu se skrývá obrovské množství tvorby. Ale při současné podobě zákona je tato tvorba automaticky nelegální.

Tato automatická nelegalita bude stále více brzdit tvorbu, jak budou přibývat příklady obrovských trestů za vágní porušení autorských práv. Není možné udělat si jasnou představu o~tom, co je dovoleno a co ne, a současně jsou tresty za překročení této hranice neuvěřitelně tvrdé. Čtyři studenti, kterým RIAA vyhrožovala soudem (jedním z~nich byl Jesse Jordan z~kapitoly 3), měli před sebou žalobu o~98 miliard dolarů za vytvoření vyhledávačů, které usnadňovaly kopírování hudby. Pro změnu WorldCom — který spáchal podvod za 11 miliard dolarů, čímž způsobil investorům ztrátu přes 200 miliard dolarů na své tržní hodnotě — dostal pokutu pouhých 750 milionů dolarů.\footnote{Viz Lynne W. Jeter, Disconnected: Deceit and Betrayal at WorldCom (Hoboken, N.J.: John Wiley \& Sons, 2003), str. 176 a 204; pro podrobnosti o~vyrovnání viz tiskovou zprávu MCI, “MCI Wins U.S. District Court Approval for SEC Settlement” (7. července 2003), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#37}}. } A podle zákona, který teď prochází Kongresem, by lékař, který z~nedbalosti amputuje jinou nohu než má, nesl odpovědnost za způsobené utrpení jen do výše 250\,000 dolarů.\footnote{Tento návrh, který byl připraven podle kalifornské reformy tort law, prošel sice Sněmovnou reprezentantů, ale skončil v~Senátu v~červenci 2003. Pro přehled viz Tanya Albert, “Measure Stalls in Senate: 'We'll Be Back,' Say Tort Reformers”, amednews.com, 28. července 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#38}}, and “Senate Turns Back Malpractice Caps”, CBSNews.com, 9. července 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#39}}. Prezident Bush v~posledních měsících pokračoval v~prosazování reformy. } Dokáže zdravý rozum pochopit absurditu světa, kde nejvyšší pokuta za stažení dvou písniček z~Internetu je vyšší než pokuta lékaři za zmrzačení pacienta?

Důsledkem této právní nejistoty spojené s~tak extrémně vysokými tresty je to, že obrovské množství tvorby buď nikdy nevznikne, nebo nevznikne veřejně. Zaháníme tento tvůrčí proces do ilegality tím, že dnešní Walty Disneye označujeme za „piráty“. Znemožňujeme firmám spoléhat na volná díla, protože hranice volných děl jsou popsány neurčitě. Nevyplácí se dělat nic jiného, než platit za právo tvořit, a tak mohou tvořit jen ti, kdo na to mají. Podobně jako v~Sovětském svazu, i když ze~zcela jiných důvodů, se začne objevovat svět nelegálního umění — ne protože by nutně neslo politické poselství, nebo bylo na kontroverzní téma, ale protože samotná tvůrčí činnost je právně pochybná. Po Spojených státech už dokonce cestují výstavy nelegálního umění.\footnote{Viz Danit Lidor, “Artists Just Wanna Be Free”, Wired, 7. července 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#40}}. Pro shrnutí výstavy viz \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#41}}. } V čem spočívá jeho „ilegalita?“ V míchání kultury kolem nás s~vyjádřením kritiky a zamyšlení.

Část důvodu pro tento strach z~nelegality souvisí se změnami zákona. Tuto změnu jsem podrobně popsal v~kapitole 10. Ale ještě větší část souvisí se zjednodušováním hledání porušení autorských práv. Jak zjistili uživatelé systémů pro sdílení souborů v~roce 2002, pro vlastníky autorských práv není žádný problém pomocí soudního příkazu donutit poskytovatele připojení k~Internetu, aby jim prozradili, kdo stahoval nějaký obsah. Je to jako kdyby váš kazeťák vysílal seznam písniček, které jste si přehrávali doma v~soukromí, a kdokoliv by si to vysílání mohl z~libovolného důvodu naladit.

Nikdy dřív se malíř nemusel starat, jestli jeho obraz neporušuje cizí autorská práva; ale současný malíř, používající Photoshop a sdílející obsah na webu, se musí starat pořád. Obrázky jsou všude kolem, ale k~tvorbě lze bezpečně použít jen ty zakoupené od firmy Corbis nebo jiné prodejny obrázků. A při nakupování dochází k~cenzuře. Trh s~tužkami je svobodný; nemusíme řešit jeho vliv na tvorbu. Jenže trh s~kulturními ikonami je vysoce regulovaný a monopolizovaný; právo rozvíjet je a přetvářet už tak svobodné není.

Právníci to málokdy chápou, protože právníci málokdy myslí empiricky. Jak jsem napsal v~kapitole 7, v~reakcích na příběh dokumentaristy Jona Elseho jsem byl pořád dokola poučován právníky, kteří trvali na tom, že Elseho použití bylo „fair use“, a tedy mé tvrzení, že zákon takové použití reguluje, je mylné.

Jenže v~Americe „fair use“ prostě znamená právo najmout si právníka na obhajobu vašeho práva tvořit. A na co právníci rádi zapomínají, náš systém je na ochranu práv jako „fair use“ neuvěřitelně špatný — prakticky v~každém kontextu, ale obzvlášť zde. Je to moc drahé, trvá to moc dlouho a výsledek často neodpovídá spravedlnosti v~dané věci. Právní systém může být přijatelný pro nejbohatší. Pro všechny ostatní je to ostuda tradice, která se pyšní vládou zákona.

Soudci a právníci si mohou říkat, že „fair use“ poskytuje dostatečný „životní prostor“ mezi regulací zákona a dostupností, kterou by měl zákon dovolovat. Ale že tomu někdo věří je ukázkou, jak daleko je náš právní systém mimo realitu. Pravidla, která vydavatelé uplatňují vůči spisovatelům, pravidla, která filmoví distributoři uplatňují vůči filmařům, pravidla, která noviny uplatňují vůči novinářům — to jsou skutečné zákony, které vládnou tvorbě. A tato pravidla nemají nic společného se „zákonem“, kterým se soudci utěšují.

Protože ve~světě, kde hrozí pokuta 150\,000 dolarů za jediné úmyslné porušení autorských práv a kde jsou třeba desítky tisíc dolarů i jen na obhajobu proti obvinění z~porušení autorských práv a kde se nikdy neprávem obžalovanému nevrátí nic z~nákladů na ochranu své svobody slova — v~tomto světě neuvěřitelně rozsáhlá regulace známá jako „autorský zákon“ ničí svobodu slova a tvorby. A v~takovém světě je nutná učená slepota, aby lidé věřili, že žijí ve~svobodné kultuře.

Jak mi řekl Jed Horowitz, podnikatel stojící za Video Pipeline:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Ztrácíme [tvůrčí] příležitosti napravo i nalevo. Tvořiví lidé jsou nuceni nevyjadřovat se. Myšlenky nejsou vyjadřovány. A i když je spousta věcí [vůbec] vytvořena, nebude šířena. I když je něco vytvořeno ... nedostanete to do hlavních médií bez papíru od právníka s~nápisem „Je to právně v~pořádku.“ Bez takového dokladu to nedostanete ani do PBS (americká veřejnoprávní televize — pozn. překl.). Tady to všechno ovládají.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\section{Omezování inovátorů}
Poslední část byla pěkně levičácká báchorka — zničená tvorba, umlčení umělci, bla bla bla. Možná to s~vámi nehne. Možná si myslíte, že je všude kolem dost divného umění a dost kritických názorů snad úplně ke~všemu. A jestli si to myslíte, může se vám zdát, že vás na tomto příběhu nemá co znepokojovat.

Jedno hledisko tohoto příběhu ale v~žádném smyslu levicové není. Vlastně je to hledisko, o~kterém by mohl psát i ten nejextrémnější tržní ideolog. A jestli jste jedním z~nich (a poněkud zvláštním, když jste v~takovéto knize dočetli až sem), pak si tohoto hlediska můžete všimnout, když si každý výskyt sousloví „svobodná kultura“ v~duchu nahradíte za „svobodný trh“. Myšlenka je stejná, i když zájmy ovlivňující kulturu jsou mnohem důležitější.

Můj argument o~regulaci kultury je stejný, jaký používají zastánci svobodného trhu o~regulaci trhu. Všichni souhlasí, že určitá regulace trhu je nezbytná — přinejmenším potřebujeme pravidla o~vlastnictví a smlouvách a soudy, které je budou vymáhat. Podobně v~této kulturní debatě každý souhlasí, že nějaký rámec autorských práv je také nezbytný. Ale obě skupiny vehementně trvají na tom, že když je nějaká regulace přínosná, ještě to neznamená, že větší regulace bude ještě lepší. A obě skupiny stále poukazují na možnosti, které dává regulace dnešním mocným společnostem na obranu proti budoucím konkurentům.

To je nejdramatičtější dopad změny regulační strategie, který jsem popsal v~kapitole 10. Důsledkem této hrozby obrovských trestů spojených s~mlhavými hranicemi autorského zákona je, že inovátoři, kteří tu chtějí inovovat, mohou inovovat bez rizika, jen pokud mají požehnání dominantních společností předchozí generace. Tato lekce byla udělena v~sérii žalob, které byly vymyšleny a provedeny tak, aby bylo dáno začínajícím podnikatelům za vyučenou. Z této lekce — kterou bývalý výkonný ředitel Napsteru Hank Barry nazývá „jaderným spadem“, který se snesl na [Sillicon] Valley — se všichni poučili.

Podívejme se na jeden příklad pro ilustraci, příběh, jehož začátek jsem popsal v~knize The Future of Ideas a který pokračoval směrem, který bych ani já (coby mimořádný pesimista) nikdy nečekal.

V roce 1997 založil Michael Roberts společnost MP3.com. MP3.com měla v~plánu předělat hudební byznys. Jejich cílem nebylo jen podporovat nové způsoby přístupu k~obsahu. Také měli za cíl podporovat nové způsoby vytváření obsahu. Na rozdíl od velkých značek nabízeli tvůrcům distribuční kanál pro jejich tvorbu bez nutnosti podepsat výhradní smlouvu.

Jenže aby systém fungoval, MP3.com potřebovala spolehlivý způsob doporučování hudby uživatelům. Ústřední myšlenkou této alternativy bylo využít zjištěné hudební preference posluchačů k~doporučování nových umělců. Když máte rádi Lyla Lovetta, nejspíš se vám bude líbit i Bonnie Raitt. A tak podobně.

Tato myšlenka potřebovala jednoduchý způsob shromažďování informací o~preferencích uživatele. MP3.com přišla s~mimořádně chytrým způsobem sbírání těchto dat. V lednu 2000 firma spustila službu nazvanou my.mp3.com. Pomocí programu od MP3.com se uživatel přihlásil ke~svému účtu a pak vložil do počítače CD. Program CD identifikoval a dal uživateli přístup k~jeho obsahu. Takže když jste například vložili CD od Jill Sobulové, měli jste pak po přihlášení ke~svému účtu přístup k~této hudbě odkudkoliv — z~práce i z~domova. Systém tedy fungoval jako taková hudební schránka.

Někdo by mohl tento systém samozřejmě použít nelegálnímu kopírování obsahu. Ale tato možnost existovala i bez MP3.com. Cílem služby my.mp3.com bylo dát uživatelům přístup k~jejich vlastnímu obsahu a jako vedlejší efekt, díky zmapování jimi vlastněného obsahu, najít jejich oblíbený typ obsahu.

Jenže aby systém fungoval, MP3.com musela na server zkopírovat 50\,000 CD. (V zásadě mohl hudbu nahrát sám uživatel, ale to by zabralo spoustu času a výsledkem by byl produkt pochybné kvality.) Zakoupili tedy 50\,000 CD z~obchodu a začali vytvářet jejich kopie. Opět, obsah těchto kopií by nebyl nabízen nikomu, kdo předem neprokázal, že vlastní samotné CD. Tak přestože to bylo 50\,000 kopií, bylo to 50\,000 kopií určených k~dodávání zákazníkům něčeho, co už si předtím koupili.

Devět dnů po spuštění služby podala pětice velkých značek v~čele s~RIAA na MP3.com žalobu. Se čtyřmi z~nich se MP3.com vyrovnala mimosoudně. O devět měsíců později federální soud shledal MP3.com vinnou z~úmyslného porušení autorských práv páté společnosti. Podle doslovného výkladu zákona soudce uložil MP3.com pokutu 118 milionů dolarů. MP3.com se pak dohodla se žalující stranou, firmou Vivendi Universal, a zaplatila přes 54 milionů dolarů. Vivendi zhruba o~rok později MP3.com koupil.

Tuto část příběhu jsem už vyprávěl dříve. A teď se podíváme na jeho závěr. Po odkoupení MP3.com se Videndi zaměřila na právníky, kteří jim v~dobré víře tvrdili, že tato služba by byla podle autorského zákona legální, a podala na ně žalobu pro nedbalost. V žalobě se uvádělo, že mělo být očividné, že soud takovou činnost označí za nelegální; tato žaloba měla za cíl potrestat každého právníka, který by si dovolil tvrdit, že zákon byl méně přísný než by se líbilo velkým značkám.

Jasným účelem této žaloby (která byla po odeznění z~tisku za nespecifikovanou částku stažena) bylo poslat jednoznačný vzkaz právníkům zabývajícím se touto oblastí: Když mediální průmysl namíří svoje zbraně proti vašim klientům, nebudou trpět sami. Vy budete s~nimi. Takže ti z~vás, kdo si myslí, že by zákon měl být méně restriktivní, by si měli uvědomit, že takový právní názor vás a vaši firmu přijde draho.

Tato strategie se neomezuje jen na právníky. V dubnu 2003 podali Universal a EMI žalobu na Hummer Winblad, investiční společnost, která financovala Napster v~jedné fázi jeho vývoje, jejího spoluzakladatele (Johna Hummera) a společníka (Hanka Barryho).\footnote{Viz Joseph Menn, “Universal, EMI Sue Napster Investor”, Los Angeles Times, 23. dubna 2003. Pro podobný argument viz Janelle Brown, “The Music Revolution Will Not Be Digitized”, Salon.com, 1. června 2001, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#42}}. Viz také Jon Healey, “Online Music Services Besieged”, Los Angeles Times, 28. května 2001. } I zde měla podle žaloby investiční společnost uznat právo mediálního průmyslu řídit další vývoj svého odvětví. Měli nést osobní zodpovědnost za financování firmy, jejíž podnikání se ukázalo jako protizákonné. I zde je cíl žaloby zcela průhledný: Každá investiční společnost teď chápe, že financováním firmy, jejíž podnikání není posvěceno dinosaury, neriskuje jen na trhu, ale i v~soudní síni. Vaše investice vám nekupuje jen firmu, ale i žaloby. Prostředí se stalo tak extrémním, že i výrobci aut mají strach z~technologií souvisejících s~obsahem.

V článku pro časopis Business 2.0 popisuje Rafe Needleman diskuzi s~BMW:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Zeptal jsem se, proč se vší tou paměťovou kapacitou a výpočetní silou v~autech nejde přehrávat MP3 soubory. Bylo mi řečeno, že inženýři BMW v~Německu do nového vozu zabudovali přehrávání MP3 přes vestavěnou zvukovou aparaturu, ale že marketingové a právní oddělení nemělo odvahu začít je prodávat ve~Spojených státech. Dodnes se nová auta ve~Spojených státech neprodávají se skutečnými MP3 přehrávači. ...“}\footnote{Rafe Needleman, “Driving in Cars with MP3s”, Business 2.0, 16. června 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#43}}. Za tento příklad jsem vděčný dr. Mohammadu Al-Ubaydliovi. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Toto je svět mafie — plný nabídek typu „peníze nebo život“, ovládaný ne soudy, ale hrozbami, které vlastníkům autorských práv zákon umožňuje používat. Je to systém, který jasně a nutně brzdí nové inovace. Začít podnikat je těžké samo o~sobě. Pod trvalou hrozbou žalob je to prakticky nemožné.

Nejde o~to, že by firmy měly mít právo začít podnikat protizákonně. Jde o~definici toho, co je „protizákonné“. Zákon je velká směs nejistoty. Nemáme jak pořádně zjistit, jak by se měl vztahovat na nové technologie. Jenže převrácením naší tradice judiciální deference (judicial deference; princip anglosaského práva, podle kterého soudy ve~velmi sporných případech přenechají rozhodnutí zákonodárcům — pozn. překl.) a přijetím neuvěřitelně obrovských trestů podle autorského zákona vede tato nejistota k~realitě, která je mnohem konzervativnější, než by bylo zdrávo. Kdyby zákon trestal špatné parkování smrtí, bylo by nejen méně špatného parkování, ale vůbec by jezdilo mnohem méně aut. To samé platí i pro inovace. Když inovace neustále stojí před takto neurčitou a neomezenou odpovědností, budeme mít mnohem méně vzkvétajících inovací a mnohem méně tvorby.

Toto je přesná analogie „levičáckého“ argumentu o~„fair use“. Ať je „skutečný“ zákon jakýkoliv, skutečný dopad zákona je v~obou případech stejný. Takto divoce trestající systém regulací bude systematicky brzdit tvorbu a inovaci. Bude chránit část průmyslu a některé tvůrce, ale bude škodit průmyslu a tvorbě jako celku. Svobodný trh a svobodná kultura závisí na vzkvétající konkurenci. Jenže dnešní zákon přesně tento druh konkurence ničí. Následkem toho vzniká přeregulovaná kultura, stejně jako následkem přílišné kontroly nad trhem vzniká přeregulovaný trh.

Vytvoření kultury povolení místo svobodné kultury je první důležitý následek mnou popisovaných změn, který postihne inovaci. Kultura povolení znamená kulturu právníků — kulturu, kde možnost tvořit znamená nejprve zavolat svému právníkovi. Opět, nejsem proti právníkům, alespoň dokud ví, kam patří. A rozhodně nejsem proti zákonu. Jenže naše profese přestala vnímat své hranice. A špičky naší profese si přestaly uvědomovat, jak velké náklady naše profese způsobuje ostatním. Neefektivita zákona je ostudou naší tradice. A přestože si myslím, že by naše profese tedy měla dělat vše pro to, aby byl zákon efektivnější, měla by alespoň dělat vše pro to, aby omezila dosah zákona tam, kde zákon nepřináší nic dobrého. Transakční náklady spojené s~kulturou povolení stačí k~pohřbení širokého spektra tvorby. Ospravedlnit takový výsledek dá někomu spoustu práce.

Neurčitost zákona je jedním z~břemen inovace. Druhé břemeno je mnohem přímočařejší. Je to snaha mnohých z~mediálního průmyslu využít zákon k~přímé regulaci technologií Internetu, aby lépe chránil jejich obsah.

Motivace k~takové reakci je očividná. Internet umožňuje efektivní šíření obsahu. Tato efektivita je klíčovou vlastností jeho koncepce. Ale z~pohledu mediálního průmyslu je tato vlastnost „chybou“. Efektivní šíření obsahu pro distributory představuje ztížení pozice při kontrole jeho šíření. Jednou ze~zřejmých reakcí na tuto efektivitu je tedy snížit efektivitu Internetu. Když Internet posiluje „pirátství“, pak bychom podle této reakce měli Internetu zpřerážet nohy.

Příkladů tohoto druhu legislativy je mnoho. Pod nátlakem mediálního průmyslu někteří členové Kongresu hrozili legislativou, která by od počítačů vyžadovala zjišťování, jestli je obsah, ke~kterému přistupují, chráněn nebo ne, a blokování šíření chráněného obsahu.\footnote{“Copyright and Digital Media in a Post-Napster World”, GartnerG2 a Berkman Center for Internet and Society at Harvard Law School (2003), str. 33-35, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#44}}. } Kongres už zahájil řízení za účelem posouzení povinné „vysílací značky“, která by byla vyžadována na každém zařízení schopném přenášet digitální video (např. počítači) a která by blokovala kopírování veškerého obsahu označeného vysílací značkou. Jiní členové Kongresu navrhli zbavit dodavatele obsahu odpovědnosti za technologie, které by používali k~hledání lidí porušujících autorská práva a likvidaci jejich počítačů.\footnote{GartnerG2, str. 26-27. }

V jistém smyslu tato řešení vypadají rozumně. Když je problém v~programech, proč ho nevyřešit regulací programů. Jenže jakákoliv regulace technické infrastruktury bude vždy nastavena vzhledem k~soudobé technologii. Bude pro technologii představovat značnou přítěž a náklady, ale bude nejspíše zatlačena do pozadí novými způsoby obcházení jejích požadavků.

V březnu 2002 se velká koalice technologických firem v~čele s~Intelem pokusila ukázat Kongresu škody, které by tato legislativa způsobila.\footnote{Viz David McGuire, “Tech Execs Square Off Over Piracy”, Newsbytes, 28. února 2002 (Entertainment). } Jejich argumentem samozřejmě nebylo, že by autorská práva neměla být chráněna. Naopak argumentovali tím, že by žádná ochrana neměla nadělat více škody než užitku.

Je zde ještě jeden zřejmý způsob, kterým tato válka uškodila inovaci — a opět to bude povědomé zastáncům svobodného trhu.

Autorská práva mohou být majetkem, ale jako každý majetek je to zároveň druh regulace. Je to regulace, která někomu prospívá a jinému škodí. Když je navržena správně, prospívá tvůrcům a škodí parazitům. Když je navržena špatně, mocní ji budou používat k~likvidaci konkurence.

Jak jsem popsal v~kapitole 10, přes tuto vlastnost autorských práv jako regulace a s~přihlédnutím k~důležitým výhradám naznačeným Jessicou Litmanovou v~její knize Digital Copyright,\footnote{Jessica Litman, Digital Copyright (Amherst, N.Y.: Prometheus Books, 2001). } celkově historie autorských práv není úplně špatná. Jak je popsáno v~kapitole 10, po příchodu nových technologií Kongres nastoloval rovnováhu, aby zajistil ochranu nového před starým. Součástí této strategie byly i povinné, neboli zákonné licence. Další součástí bylo volné užití (jako v~případě videorekordérů).

Jenže se vzestupem Internetu se braní ohledů na nové technologie vytratilo. Místo nastolení rovnováhy mezi požadavky nových technologií a legitimními právy tvůrců obsahu jak soudy, tak Kongres zavedli právní omezení, která budou mít za následek potlačení nového ve~prospěch starého.

Reakce soudů byla celkem jednotná.\footnote{Jedinou výjimku lze nalézt v~Recording Industry Association of America (RIAA) v. Diamond Multimedia Systems, 180 F. 3d 1072 (9th Cir. 1999). V tomto případě Devátý obvodní soud uvedl, že přenosné MP3 přehrávače nebyly odpovědné za porušování copyrightu, protože tato zařízení nemohou nahrávat či šířit hudbu (jedinou kopírovací funkcí je přenášení hudebních souborů, které jsou tak jako tak na pevném disku uživatele). Na okresní úrovni je jedinou výjimkou Metro-Goldwyn-Mayer Studios, Inc. v. Grokster, Ltd., 259 F. Supp. 2d 1029 (C.D. Cal., 2003), kde soud označil spojení mezi distributorem a konkrétním uživatelem za slabé na to, aby uznal distributora odpovědným za porušení copyrightu. } Odrazila se i v~reakcích navržených a skutečně schválených Kongresem. Nebudu tu všechny tyto reakce vyjmenovávat.\footnote{Kupříkladu v~červenci 2002 člen Sněmovny reprezentantů Howard Berman představil Peer-to-Peer Piracy Prevention Act (H.R. 5211), který zbavoval držitele copyrightu odpovědnosti za náhradu škod na počítačích při použití protipirátského softwaru. V srpnu 2002 Billy Tauzin, také člen Sněmovny reprezentantů, předložil návrh zákona, který zavazoval technologie schopné šíření digitálních kopií filmů vysílaných v~TV k~dodržování tzv. „broadcast flags“, které by znemožnily kopírování obsahu. A v~březnu téhož roku senátor Fritz Hollings představil Consumer Broadband and Digital Television Promotion Act, který požadoval ochranu copyrightu ve~všech digitálních zařízeních. Viz GartnerG2, “Copyright and Digital Media in a Post-Napster World”, 27. června 2003, str. 33-34, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#44}}. } Ale jeden příklad je všechny dokonale vystihuje. Je to příběh zániku internetového rádia.

Jak jsem popsal v~kapitole 4, když rádio hraje písničku, interpret nedostane za „vystoupení v~rádiu“ zaplaceno, pokud není zároveň skladatelem. Takže kdyby například Marilyn Monroe nahrála „Happy Birthday“ — na památku svého skvělého vystoupení pro prezidenta Kennedyho na Madison Square Garden — pak by při každém vysílání této nahrávky současný majitel autorských práv k~„Happy Birthday“ dostal zaplaceno, zatímco Marilyn Monroe ne.

Odůvodnění za touto rovnováhou vytvořenou Kongresem dává jistý smysl. Důvodem je, že rádio je určitým druhem reklamy. Interpret z~toho tedy má prospěch, protože vysíláním jeho hudby rádio zvyšuje prodej jeho nahrávek. Takže interpret něco získal, i když jen nepřímo. Toto odůvodnění ale nejspíše mělo mnohem menší podíl na výsledku než moc rádií: Jejich lobbisté odvedli dobrou práci při zastavování pokusů přesvědčit Kongres, aby vyžadoval kompenzace pro interprety.

Podívejme se na internetové rádio. Podobně jako normální rádio, internetové rádio je technologie pro přenos obsahu z~vysílače k~posluchači. Vysílání putuje Internetem místo éterem radiového spektra. Takže si mohu „naladit“ internetové rádio z~Berlína, zatímco sedím v~San Franciscu, přestože tam se dají naladit obyčejná rádia jen z~blízkého okolí.

Tato vlastnost architektury internetového radia znamená, že uživatel si na svém počítači může naladit potenciálně neomezený počet stanic, zatímco v~současné architektuře běžného rádia je zřejmé omezení počtu vysílačů a volných vysílacích frekvencí. Internetové rádio by tedy mohlo být více konkurenční než normální rádio; mohlo by nabízet mnohem širší výběr. A protože potenciální posluchačstvo internetového rádia je celý svět, malé stanice by mohly snadno vyvíjet a dodávat obsah relativně velkému počtu uživatelů po celém světě. Podle některých odhadů si tento nový druh rádia naladilo přes 80 milionů uživatelů po celém světě.

Internetové rádio je tedy pro rádio to samé, co FM rádio bylo pro AM rádio. Je to potenciálně mnohem důležitější pokrok, než bylo FM oproti AM, protože je lepší nejen technologie, ale i konkurence. Opravdu, mezi bojem za zavedení FM rádia a bojem na ochranu internetového rádia je přímá analogie. Jak jeden autor popsal boj Howarda Armstronga za povolení FM rádia:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Na krátkých vlnách mohlo fungovat téměř neomezené množství FM stanic, čímž by zmizela umělá omezení rádia na přecpaných dlouhých vlnách. Kdyby se FM svobodně vyvíjelo, počet stanic by byl omezen jen trhem a konkurencí místo technických omezení. ... Armstrong přirovnal situaci kolem rádia k~období po vynálezu knihtisku, kdy se vlády a vládnoucí zájmy snažily kontrolovat tento nový nástroj hromadné komunikace pomocí restriktivních licencí. Tato tyranie skončila až když lidé mohli svobodně získat tiskařské lisy a svobodně je provozovat. FM technologie byla v~tomto smyslu stejně velkým vynálezem jako tiskařské lisy, protože dala rádiu možnost rozbít své okovy.“}\footnote{Lessing, str. 239. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Potenciál FM rádia nebyl nikdy realizován — ne protože by se Armstrong v~technologii mýlil, ale protože podcenil moc „výhradních práv, návyků, zvyklostí a legislativy“\footnote{Ibid., str. 229. } bránit rozvoji této konkurenční technologie.

Dnes by bylo možné tvrdit to samé o~internetovém rádiu. Neb zde opět není žádný technický limit omezující počet internetových rádií. Jediná omezení internetového rádia vychází ze~zákonů. Autorský zákon je jedním z~nich. Takže nejprve bychom se měli ptát, jaká pravidla autorského zákona by se měla vztahovat na internetová rádia?

Jenže tentokrát je moc lobbistů opačná. Internetové rádio je nový průmysl. Naopak nahrávající umělci mají velmi mocnou lobby, organizaci RIAA. Takže když Kongres v~roce 1995 posuzoval fenomén internetového rádia, lobbisté přesvědčili Kongres, aby pro internetové rádio přijal jiná pravidla než pro pozemní rádio. Zatímco pozemní rádio nemusí naší hypotetické Marilyn Monroe platit za vysílání její hypotetické nahrávky „Happy Birthday“, internetové rádio musí. Nejen že zákon není k~internetovému rádiu neutrální — zákon ve~skutečnosti zatěžuje internetové rádio více než pozemní rádio.

Tato finanční zátěž není zanedbatelná. Jak odhaduje William Fisher, profesor práva na Harvardu, kdyby internetové rádio distribuovalo populární hudbu bez reklam (průměrně) deseti tisícům posluchačů 24 hodin denně, dlužilo by umělcům na poplatcích přes 1 milion dolarů ročně.\footnote{Tento příklad vychází z~poplatků stanovených původním Copyright Arbitration Royalty Panel (CARP) proceedings a také příkladu použitého profesorem Williamem Fisherem. Conference Proceedings, iLaw (Stanford), 3. července 2003, v~archivu autora. Profesoři Fisher a Zittrain předložili v~CARP proceeding potvrzení, které bylo nakonec odmítnuto. Viz Jonathan Zittrain, Digital Performance Right in Sound Recordings and Ephemeral Recordings, Docket No. 2000-9, CARP DTRA 1 a 2,dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#45}}. Pro vynikající analýzu, která dochází k~obdobnému závěru, viz Randal C. Picker, “Copyright as Entry Policy: The Case of Digital Distribution”, Antitrust Bulletin (Léto/Podzim 2002): str. 461: „To nebyla mýlka, jde prostě o~staré dobré překážky při vstupu. Analogové rádio je chráněno proti vstupu digitálních technologií, což snižuje počet účastníků a jejich diverzitu. Ano, toto se děje ve~jménu kompenzace držitelů práv, ale to se mohlo -- bez hry mocných zájmů -- obejít bez zvýhodňovaní určitých médií.“ } Obyčejné rádio vysílající stejný obsah by žádné takové poplatky neplatilo.

Zátěž není jen finanční. Podle původně navržených pravidel by internetové rádio (ale ne pozemní rádio) muselo z~každé posluchačské transakce sbírat následující data:

{\baselineskip=9pt\begin{enumerate}
\item jméno služby;
\item kanál programu (AM/FM stanice používají ID stanice);
\item typ programu (archivní/ve smyčce/živě);
\item datum vysílání;
\item čas vysílání;
\item časová zóna původu vysílání;
\item číselné označení pozice zvukové nahrávky v~programu;
\item délka vysílání (zaokrouhleno na sekundy);
\item titul zvukové nahrávky;
\item ISRC kód nahrávky;
\item rok vydání alba podle copyright značky a v~případě kompilovaných alb rok vydání alba a datum copyrightu stopy;
\item interpret;
\item prodejní titul alba;
\item nahrávací společnost;
\item UPC kód alba;
\item katalogové číslo;
\item informace o~vlastníku autorských práv;
\item hudební žánr kanálu nebo programu (formát stanice);
\item jméno služby nebo entity;
\item kanál nebo program;
\item datum a čas přihlášení uživatele (v časové zóně uživatele);
\item datum a čas odhlášení uživatele (v časové zóně uživatele);
\item časová zóna, kde byl signál přijímán (uživatelská);
\item unikátní identifikátor uživatele;
\item země, kde uživatel přijímal vysílání.
\end{enumerate}}Knihovník Kongresu nakonec zrušil nutnost sbírání informací s~odkazem na potřebu zpracování další studie. A také změnil původní poplatky zvolené komisí pověřenou určením poplatků. Ale základní rozdíl mezi internetovým a pozemním rádiem zůstává: Internetová rádia musí platit druh autorských poplatků, které pozemní rádia platit nemusí.

Proč? Čím je tento rozdíl odůvodněný? Existuje snad nějaká studie ekonomických dopadů internetového rádia, která by takový rozdíl ospravedlňovala? Bylo snad cílem chránit umělce proti pirátství?

Ve vzácné chvilce otevřenosti připustil jeden z~expertů RIAA to, co bylo v~tu chvíli všem jasné. Jak mi řekl Alex Alben, viceprezident pro veřejnou politiku společnosti Real Networks,

\leftskip=30pt\parindent=0pt „\textit{RIAA, zastupující nahrávací společnosti, přednesla výpověď o~tom, kolik by podle nich ochotný zákazník zaplatil ochotnému prodejci, a bylo to mnohem víc. Bylo to desetkrát víc, než kolik platí rozhlasové stanice za vysílání stejných písniček po stejnou dobu. A tak se právníci zastupující internetová rádia zeptali RIAA: ... ‚Jak jste přišli na o~tolik vyšší sazbu? Proč to stojí víc než rádio? Protože máme tu stovky tisíc internetových rádií, která chtějí platit, a tím by se měla zavést tržní cena, a když cenu nastavíte tak vysoko, vyřadíte malá internetová rádia ze~hry. ...‘}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{A experti RIAA řekli: 'Víte, my si to moc nepředstavujeme jako průmysl s~tisícovkami poskytovatelů vysílání,} \textbf{\textit{podle nás by to měl být průmysl s, řekněme, pěti nebo sedmi velkými hráči, kteří mohou platit vysoké sazby, a bude to stabilní, předvídatelný trh.}}“ (Zvýraznění doplněno.)\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Přeloženo: cílem je použít zákon k~vyloučení konkurence, aby tato platforma s~potenciálně obrovskou konkurencí, která by způsobila explozi různorodosti a rozsahu dostupného obsahu, nedělala vrásky dinosaurům minulosti. Není tu nikdo, ať z~pravice či z~levice, kdo by měl takové použití zákona schvalovat. A přesto tu není prakticky nikdo, ať z~pravice či levice, kdo by se snažil tomu účinně bránit.

\section{Kažení občanů}
Přeregulovanost potlačuje tvořivost. Dusí inovaci. Dává dinosaurům právo veta nad budoucností. Promrhává mimořádnou příležitost pro demokratickou tvořivost, kterou přinesly digitální technologie.

Vedle těchto významných škodlivých účinků je ještě jeden, který naši předchůdci považovali za významný, ale dnes se zdá zapomenutý. Přeregulovanost kazí občany a oslabuje vládu zákona.

Dnes vedená válka je válka prohibiční. Jako každá prohibiční válka je namířena proti jednání velkého množství občanů. Podle New York Times v~květnu 2002 stahovalo hudbu 43 milionů Američanů.\footnote{Mike Graziano a Lee Rainie, “The Music Downloading Deluge”, Pew Internet and American Life Project (24 April 2001), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#46}}. The Pew Internet and American Life Project uvedl, že do začátku roku 2001 37 milionů Američanů stáhlo z~Internetu hudební soubory. } Podle RIAA je jednání těchto 43 milionů Američanů hrdelním zločinem. Máme tedy sadu zákonů, která dělá z~20 procent Ameriky zločince. Jak RIAA podává žaloby nejen na světové Napstery a Kazaa, ale i na studenty tvořící vyhledávače a pořád víc i na obyčejné uživatele stahující obsah, technologie pro sdílení se budou vyvíjet, aby chránily a skrývaly nelegální použití. Je to závod ve~zbrojení nebo občanská válka, kde extrémy jedné strany vyvolávají ještě extrémnější odezvu od té druhé.

Taktika mediálního průmyslu využívá slabinu amerického právního systému. Když RIAA podala žalobu na Jesseho Jordana, věděla, že v~Jordanovi našla obětního beránka a ne odpůrce. Hrozba, že by musel na odškodném zaplatit všechny peníze na světě (15 milionů dolarů) nebo skoro všechny peníze na světě na obhajobu proti placení všech peněz na světě na odškodném (250\,000 dolarů za soudní výlohy) vedly Jordana k~volbě zaplatit všechny peníze, které na světě měl (12\,000 dolarů), aby proces odvrátil. Stejnou strategií se řídí i žaloby RIAA proti jednotlivým uživatelům. V září 2003 RIAA žalovala 261 jednotlivců — mezi nimi dvanáctiletou dívku žijící v~sociálním bydlení a sedmdesátiletého pána, který pojem sdílení souborů ani neznal.\footnote{Alex Pham, “The Labels Strike Back: N.Y. Girl Settles RIAA Case”, Los Angeles Times, 10. září 2003, rubrika Business. } Jak tito obětní beránci zjistili, hájit se proti těmto žalobám je vždy dražší než přistoupit na mimosoudní vyrovnání. (Například ona dvanáctiletá dívka, tak jako Jesse Jordan, zaplatila za mimosoudní vyrovnání své celoživotní úspory 2\,000 dolarů.) Náš právní řád je příšerný systém na obhajobu práv. Je to hanba naší tradice. A výsledkem našeho právního systému je, že mocní mohou pomocí právního systému zašlápnout libovolné právo, které se jim nelíbí.

Prohibiční války nejsou v~Americe nic nového. Tato je jen o~něco extrémnější než cokoliv, co jsme doposud zažili. Experimentovali jsme s~prohibicí alkoholu v~době, kdy jeho průměrná spotřeba byla asi 6 litrů na osobu ročně. Válka proti pití zpočátku omezila tuto spotřebu na pouhých 30\% předprohibičního množství, ale ke~konci prohibice spotřeba stoupla na 70\% původního množství. Američané pili skoro stejně, ale z~velké části z~nich teď byli zločinci.\footnote{Jeffrey A. Miron a Jeffrey Zwiebel, “Alcohol Consumption During Prohibition”, American Economic Review 81, no. 2 (1991): str. 242. } Zahájili jsme válku proti drogám s~cílem snížit užívání regulovaných narkotik, které dnes užívá 7\% (nebo 16 milionů) Američanů.\footnote{National Drug Control Policy: Hearing Before the House Government Reform Committee, 108th Cong., 1st sess. (5. března 2003) (výpověď Johna P. Walterse, ředitele National Drug Control Policy). } To je pokles z~vrcholu (tak říkajíc) z~roku 1979, kdy to bylo 14\% populace. Automobily regulujeme tak moc, že drtivá většina Američanů porušuje zákon každý den. Provozujeme tak složitý daňový systém, že většina maloobchodů pravidelně podvádí.\footnote{Viz James Andreoni, Brian Erard, and Jonathon Feinstein, “Tax Compliance”, Journal of Economic Literature 36 (1998): str. 818 (přehled literatury o~dodržování pravidel). } Chlubíme se naší „svobodnou společností“, ale bezpočet běžného chování je v~naší společnosti regulován. A kvůli tomu obrovské množství Američanů pravidelně porušuje alespoň některé zákony.

Tento stav věcí nezůstává bez následků. Pro učitele jako jsem já, kteří mají v~popisu práce přednášet studentům práva o~důležitosti „etiky“, je to zvláště závažný problém. Jak můj kolega Charlie Nesson řekl jedné třídě na Stanfordu, každý rok právnické školy přijímají tisíce studentů, kteří nelegálně stahovali hudbu, nelegálně konzumovali alkohol a někdy i drogy, nelegálně pracovali, aniž by platili daně, nelegálně řídili auta. Jsou to děti, pro které se nelegální chování stále více stává normou. A pak je my, profesoři práva, máme učit, jak se chovat eticky — jak říkat ne úplatkům, spravovat peníze klientů odděleně nebo vyhovět příkazu na vydání dokumentu, který vám prohraje spor. Celé generace Američanů — v~některých oblastech více než v~jiných, přesto ale v~celé dnešní Americe — nemohou žít své životy normálně a současně legálně, protože „normálnost“ s~sebou přináší určitou míru nelegality.

Odpovědí na tuto obecnou nelegalitu je buď tvrdší vynucování zákona, nebo změna zákona. My jako společnost se musíme naučit dělat tuto volbu rozumněji. Jestli zákon dává smysl závisí z~části také na tom, jestli dopady zákona, jak záměrné, tak ty vedlejší, nepřevažují nad přínosy. Jestliže dopady, záměrné i vedlejší, převažují nad přínosy, pak by se zákon měl změnit. Případně pokud jsou náklady stávajícího systému vyšší než náklady alternativy, pak máme velmi dobrý důvod zamyslet se nad alternativou.

Můj argument není stupidní: Lidé porušují zákon, proto bychom zákon měli zrušit. Mohli bychom například drasticky snížit statistiku vražd tím, že zlegalizujeme vraždy ve~středu a v~pátek. Jenže to nedává smysl, protože vražda je špatná bez ohledu na den v~týdnu. Zakázat vraždu vždy a všude je správné.

Můj argument je naopak jeden z~těch, které demokracie chápaly po generace, ale který jsme se v~poslední době naučili zapomínat. Vláda zákona závisí na dodržování zákona. Čím častěji my občané zažíváme porušování zákona, tím méně zákon respektujeme. Ve většině případů je samozřejmě důležitý zákon, ne respekt k~zákonu. Je mi jedno, jestli pachatel znásilnění respektuje zákon nebo ne; chci ho chytit a dostat do vězení. Ale záleží mi na tom, aby zákon respektovali moji studenti. A není mi lhostejné, že pravidla zákona zasévají rostoucí neúctu tím, že zavádí extrémní regulaci. Od chvíle, kdy Internet přinesl novou podobu „sdílení“, dosáhlo zletilosti dvacet milionů Američanů. Těmto dvaceti milionům Američanů musíme říkat „občané“, ne „zločinci“.

Když více než 43 milionů občanů stahuje obsah z~Internetu, a pak používají nástroje na zkombinování tohoto obsahu způsobem, který neschválili majitelé autorských práv, neměli bychom začínat otázkou, jak do celé věci zatáhnout FBI. Místo toho bychom se měli ptát, jestli je tento konkrétní zákaz skutečně nutný k~naplnění cílů, kterým autorský zákon slouží. Vážně neexistuje jiný způsob, jak autorům zajistit odměnu, aniž by se ze~43 milionů Američanů stali zločinci? Dává ten zákaz smysl, když existují i jiné možnosti zajištění odměny autorům i bez toho, aby se z~Ameriky stal národ zločinců?

Tento abstraktní argument se dá lépe objasnit na konkrétním příkladu. Všichni vlastníme CD. Mnoho z~nás stále ještě vlastní gramofonové desky. Tyto kousky plastu na sobě nesou zakódovanou hudbu, kterou jsme si v~jistém smyslu koupili. Zákon chrání naše právo kupovat a prodávat tyto kusy plastu: Když prodám všechny své nahrávky klasické hudby do antikvariátu a místo nich si koupím nahrávky jazzu, neporušuji tím ničí autorská práva. Tento druh „užití“ nahrávek je volný.

Jak ale ukázalo šílenství kolem MP3, je tu ještě jedno efektivně volné užití gramofonových desek. Protože tyto nahrávky byly vyrobeny bez ochrany proti kopírování, mohu „volně“ kopírovat, jinak řečeno „ripovat“, hudbu z~gramofonových desek na pevný disk počítače. Vskutku, společnost Apple Corporation se dokonce nebála tuhle „volnost“ označit za právo: Apple v~sérii reklam vyzdvihoval možnosti digitálních technologií „ripovat, mixovat, pálit“.

Toto „užití“ mých nahrávek je určitě cenné. Doma jsem spustil velký projekt ripnutí všech CD, mých i mé manželky, a uložení do jednoho archivu. Pak si pomocí iTunes od Apple nebo skvělého programu Andromeda můžeme sestavit různé playlisty své hudby: Bach, barokní hudba, zamilované písničky, zamilované písničky našich milovaných — možnosti jsou nekonečné. A snížením nákladů na míchání playlistů tyto technologie pomáhají rozvíjet tvořivost kolem playlistů, která je sama o~sobě hodnotná. Kompilace písniček jsou tvůrčí a smysluplné ze~své podstaty.

Toto užití je umožněno nechráněnými médii — buď CD nebo gramodeskami. Jenže nechráněná média také umožňují sdílení. Sdílení ohrožuje (nebo si to mediální průmysl aspoň myslí) možnost tvůrců získat spravedlivou odměnu za svou tvorbu. A proto mnozí začínají experimentovat s~technologiemi na eliminaci nechráněných médií. Tyto technologie by například umožnily vyrábět CD, které nelze ripnout. Nebo mohou vytvářet špionážní programy, které identifikují ripnutý obsah na počítačích uživatelů.

Kdyby se tyto technologie rozšířily, pak by se tvorba velkých archivů vaší vlastní hudby stala velmi obtížnou. Mohli byste vstoupit do hackerských kruhů a sehnat si technologie na odstranění ochran. Používání takových technologií je nelegální, ale vám to možná moc nevadí. (V ČR je užívání takových technologií zakázáno §43 zákona 121/2000 Sb. — pozn. překl.) V každém případě by tyto ochranné technologie pro drtivou většinu lidí efektivně zlikvidovaly možnost archivace CD. Jinými slovy by nás takové technologie násilím vrátily do světa, kde buď budeme při poslouchání hudby přehazovat kousky plastu, nebo se budeme muset stát součástí neuvěřitelně komplexních „digital rights management“ systémů.

Kdyby likvidace možnosti svobodně přesouvat obsah byla jedinou možností, jak zajistit, že umělci dostanou zaplaceno, pak by tyto technologie na omezování svobody přesouvat obsah byly opodstatněné. Ale co kdyby existoval i jiný způsob, jak umělcům zajistit výplatu i bez zavírání obsahu do pomyslného trezoru? Jinými slovy, co kdyby jiný systém dokázal umělcům zajistit odměnu při zachování svobody volně přesouvat obsah?

Teď se nesnažím dokazovat existenci takového systému. Příklad takového systému nabízím v~poslední kapitole této knihy. Prozatím se budu zabývat jen relativně nekontroverzní myšlenkou: Kdyby jiný systém plnil stejné legitimní cíle jako ten současný, ale ponechal by spotřebitelům i tvůrcům mnohem více svobody, měli bychom velmi dobrý důvod takovou alternativu realizovat — a sice svobodu. Jinými slovy, nešlo by o~volbu mezi vlastnictvím a pirátstvím; byla by to volba mezi různými systémy vlastnictví a svobodami, které umožňují.

Věřím, že umělcům lze zajistit výplatu, aniž by se ze~43 milionů Američanů dělali zločinci. Jenže výraznou vlastností této alternativy je, že by vedla k~velmi odlišnému trhu pro výrobu a distribuci tvorby. Dominantní hrstka, která dnes kontroluje drtivou většinu světové distribuce obsahu, by už nevládla tak extrémní kontrolou. Místo toho by je čekal osud koňmi taženého kočáru.

Až na to, že výrobci kočárů této generace si stihli osedlat Kongres a řídí zákon k~vlastní ochraně před tímto novým druhem konkurence. Pro ně je to volba mezi 43 miliony Američanů jako zločinci a svým vlastním přežitím.

Jejich volba je pochopitelná. Co pochopitelné není, proč se my jako demokracie rozhodujeme jak se rozhodujeme. Jack Valenti je okouzlující; ale ne dost okouzlující na to, aby to zdůvodnilo opuštění tradice tak hluboké a důležité jako je naše tradice svobodné kultury.

Tato korupce má ještě jedno hledisko velmi důležité pro lidská práva, které vyplývá přímo z~jakékoliv prohibiční války. Jak popisuje Fred von Lohmann, právník Electronic Frontier Foundation, jsou to „vedlejší škody“, které „vyvstávají pokaždé, když z~velkého procenta populace uděláte zločince“. Jsou to vedlejší škody na lidských právech všeobecně.

„Když k~někomu můžete přistupovat jako k~domnělému porušovateli zákona,“ vysvětluje von Lohmann,

\leftskip=30pt\parindent=0pt „\textit{pak se z~nenadání spousta ochran lidských práv do té nebo oné míry vypaří. ... Když porušujete autorský zákon, jak můžete doufat v~právo na soukromí? Když porušujete autorský zákon, jak můžete doufat, že vám nikdo nezabaví počítač? Jak můžete doufat, že vám neodstřihnou připojení k~Internetu? ... Naše vnímání se změní, když si řekneme: ‚No jo, ale ten člověk je zločinec, porušuje zákon.‘ Tedy, co tahle kampaň proti sdílení dokázala je, že z~významného procenta americké populace uživatelů Internetu udělala ‚porušovatele zákona‘.}“\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

A důsledkem této přeměny americké veřejnosti na zločince je to, že vymazání velké části soukromí, které většina považuje za samozřejmé, se stane triviální součástí spravedlivého procesu.

Uživatelé Internetu se s~tím obecně setkali v~roce 2003, kdy RIAA spustila kampaň s~cílem přinutit poskytovatele Internetu vydat jména zákazníků, kteří podle RIAA porušovali autorský zákon. Verizon bojoval proti tomuto požadavku a prohrál. Identita uživatele Internetu je odhalena jednoduchou žádostí předanou soudci, bez jakéhokoliv upozornění pro zákazníka.

RIAA později tuto kampaň rozšířila a oznámila všeobecnou strategii žalovat jednotlivé uživatele Internetu, kteří si údajně stáhli chráněnou hudbu přes systémy na sdílení souborů. Jenže jak už jsme viděli, potenciální odškodné v~těchto sporech je astronomické: Když se na rodinném počítači stáhne hudba v~objemu odpovídajícím jedinému CD, rodině hrozí odškodné ve~výši 2 milionů dolarů. Ani to RIAA nezabránilo žalovat hned několik takových rodin, podobně jako žalovali Jesseho Jordana.\footnote{Viz Frank Ahrens, “RIAA's Lawsuits Meet Surprised Targets; Single Mother in Calif., 12-Year-Old Girl in N.Y. Among Defendants”, Washington Post, 10. září 2003, str. E1; Chris Cobbs, “Worried Parents Pull Plug on File 'Stealing'; With the Music Industry Cracking Down on File Swapping, Parents are Yanking Software from Home PCs to Avoid Being Sued”, Orlando Sentinel Tribune, 30. srpna 2003, str. C1; Jefferson Graham, “Recording Industry Sues Parents”, USA Today, 15. září 2003, str. 4D; John Schwartz, “She Says She's No Music Pirate. No Snoop Fan, Either”, New York Times, 25. září 2003, str. C1; Margo Varadi, “Is Brianna a Criminal?” Toronto Star, 18. září 2003, str. P7. }

Ani to ale zdaleka nevystihuje slídění v~režii RIAA. Reportáž CNN z~konce loňského léta popisovala strategii přijatou RIAA na sledování uživatelů Napsteru.\footnote{Viz “Revealed: How RIAA Tracks Downloaders: Music Industry Discloses Some Methods Used”, CNN.com, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#47}}. } RIAA vytvořila pomocí sofistikovaného hašovacího algoritmu v~podstatě otisk každé písně v~katalogu Napsteru. Každá kopie libovolné z~těchto MP3 bude mít stejný „otisk“.

Takže si představte následující ne nepravděpodobný scénář: Představte si, že kamarád dá vaší dceři CD — výběr písniček jako kazety, které jste si nahrávali jako děti. Vy ani vaše dcera nevíte, odkud písničky pochází. Ale ona si je zkopíruje do počítače. Pak si vezme počítač do školy a připojí ho do univerzitní sítě, a když univerzitní síť „spolupracuje“ na slídění RIAA a ona si obsah počítače nezabezpečila před přístupem ze~sítě (uměli byste to sami udělat?), bude ji RIAA moci identifikovat jako „zločince“. A podle pravidel, která univerzity začínají přijímat,\footnote{Viz Jeff Adler, “Cambridge: On Campus, Pirates Are Not Penitent”, Boston Globe, 18. května 2003, City Weekly, str. 1; Frank Ahrens, “Four Students Sued over Music Sites; Industry Group Targets File Sharing at Colleges”, Washington Post, 4. dubna 2003, str. E1; Elizabeth Armstrong, “Students 'Rip, Mix, Burn' at Their Own Risk”, Christian Science Monitor, 2. září 2003, str. 20; Robert Becker and Angela Rozas, “Music Pirate Hunt Turns to Loyola; Two Students Names Are Handed Over; Lawsuit Possible”, Chicago Tribune, 16. července 2003, str. 1C; Beth Cox, “RIAA Trains Antipiracy Guns on Universities”, Internet News, 30. ledna 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#48}}; Benny Evangelista, “Download Warning 101: Freshman Orientation This Fall to Include Record Industry Warnings Against File Sharing”, San Francisco Chronicle, 11. srpna 2003, str. E11; “Raid, Letters Are Weapons at Universities”, USA Today, 26. září 2000, str. 3D. } může vaše dcera přijít o~právo používat univerzitní počítačovou síť. V některých případech může být vyloučena.

Samozřejmě bude mít právo na obhajobu. Můžete jí najmout právníka (za 300 dolarů na hodinu, když budete mít štěstí) a ona může vypovědět, že nevěděla nic o~původu písniček, ani o~tom, že jsou stažené z~Napsteru. A univerzita jí klidně může uvěřit. Ale univerzita jí uvěřit nemusí. Může k~tomuto „kontrabandu“ přistupovat s~presumpcí viny. A jak již zjistil bezpočet univerzitních studentů, naše presumpce neviny během prohibičních válek mizí. Tato válka není výjimkou.

Von Lohmann dodává:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Takže když mluvíme o~číslech jako čtyřicet až šedesát milionů Američanů, kteří v~podstatě porušují autorská práva, vytváříte tím situaci, kde lidská práva těchto lidí jsou v~obecné rovině velmi ohrožena. [Nemyslím, že existuje] analogie, kdy byste mohli náhodně vybrat někoho na ulici a být si jistí, že páchá nezákonnou činnost, za kterou mu hrozí trestní stíhání a stovky milionů dolarů v~občanskoprávním sporu. Samozřejmě, všichni občas jezdíme moc rychle, ale rychlá jízda není čin, za který bychom pravidelně přicházeli o~lidská práva. Někteří užívají drogy, a podle mne je to nejbližší analogie, [ale] mnozí poznamenávají, že válka proti drogám narušila naše lidská práva, protože přistupuje k~tolika Američanům jako ke~zločincům. No, podle mne by se dalo říct, že sdílení se týká řádově většího počtu Američanů než užívání drog. ... Když se ze~čtyřiceti až šedesáti milionů Američanů stali porušovatelé zákona, opravdu jsme na šikmé ploše, na jejímž konci všech 40 až 60 milionů přijde o~spoustu lidských práv.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Když je čtyřicet až šedesát milionů Američanů podle zákona „zločinci“ a zákon by mohl dosáhnout stejných cílů — zajistit práva autorům — aniž by tyto miliony byly považovány za zločince, kdo je tu zloduchem? Američané, nebo zákon? Co je americké, neustálá válka proti svým vlastním lidem, nebo společné úsilí o~změnu zákona prostřednictvím naší demokracie?

% Stránka 18
\part{Část čtvrtá: Rovnováha}
\lettrine{V}{}ypadá to takto: stojíte u~cesty. Vaše auto hoří. Jste naštvaní a rozčilení, protože jste ten oheň tak trochu založili sami. A teď nevíte, jak ho uhasit. Vedle Vás stojí kbelík plný benzinu. Ten ale oheň neuhasí, pochopitelně.

Zatímco se nad tím průšvihem zamýšlíte, přijde někdo další. V panice kbelík popadne a než mu stačíte říci, aby to nedělal — nebo než stačí pochopit, proč by to neměl dělat — obsah kbelíku letí vzduchem. Benzin za okamžik dopadne na hořící vůz. A hořící benzin brzy zapálí i všechno kolem.

Všude kolem zuří válka o~autorská práva — a všichni se soustředíme na nesprávnou věc. Současné technologie bezpochyby ohrožují existující podniky. Bezpochyby mohou ohrožovat i umělce. Ale technologie se mění. Průmysl i technologové mají mnoho možností, jak se pomocí technologií chránit před současnými hrozbami Internetu. Kdyby se tenhle oheň nechal být, sám od sebe by uhasl.

Přesto ho politici na pokoji nenechají. Podpořeni penězi lobbistů, horlivě se snaží zasáhnout proti problému, který vidí před sebou. Jenže problém, který vidí před sebou, není tím, co tuto kulturu skutečně ohrožuje. Neb zatímco sledujeme tento malý ohýnek v~koutě, všude kolem probíhá masivní změna ve~způsobu, jakým je vytvářena kultura.

Musíme nějak najít cestu, jak obrátit pozornost k~této mnohem důležitější a podstatnější záležitosti. Musíme nějak najít cestu, jak přestat přilévat další benzin do tohoto ohně.

Zatím jsme tuto cestu nenašli. Místo toho se zdá, že jsme chyceni ve~zjednodušeném černobílém světě. Bez ohledu na to, kolik lidí se snaží rozšířit rámec této debaty, zůstáváme u~jednoduchého černobílého pohledu. Očumujeme ohýnek, zatímco bychom se měli dívat na cestu.

Posledních několik let jsem žil touto výzvou. Nakonec jsem prohrál. V následujících dvou kapitolách popisuji malý, prozatím neúspěšný pokus o~nalezení cesty ke~změně zaměření této debaty. Abychom mohli napříště být v~tomto úsilí úspěšní, je třeba pochopit, proč dosavadní pokusy selhaly.

% Stránka 19
\chapter{Případ Eldred}
\lettrine{V}{} roce 1995 byl jeden otec zklamaný, že se jeho dcerám nelíbí Hawthorne\footnote{ \textit{Nathaniel Hawthorne} (1804-1864) byl významný romantický americký spisovatel. Jeho nejvýznamnějším dílem byl román Šarlatové písmeno (The Scarlet Letter, 1850, viz dále). Více na české \href{http://cs.wikipedia.org/wiki/Nathaniel_Hawthorne}{\textsf{Wikipedii}}.}. Určitě bylo takových otců víc, ale jeden z~nich se s~tím rozhodl něco dělat. Eric Eldred, penzionovaný programátor žijící v~New Hampshire, se rozhodl nahrát Hawthorna na web. Domníval se, že elektronická verze s~odkazy na obrázky a vysvětlující komentáře by mohla dílo tohoto spisovatele devatenáctého století opět oživit.

Nefungovalo to — tedy alespoň na jeho dcery ne. Hawthorne jim ani pak nepřipadal o~nic zajímavější. Pro Eldreda se ale z~tohoto pokusu stal koníček, a z~koníčku se stal smysl života: Eldred začal skenovat volná díla\footnote{ \textit{Volné dílo} je překladem anglického výrazu \textit{public domain}, který označuje autorská díla, jejichž majetková autorská práva nejsou chráněna, typicky se tak stane po uplynutí určité doby od vytvoření díla. Více zákon č. 121/2000 Sb., zákon o~právu autorském atd. \href{http://business.center.cz/business/pravo/zakony/autorsky/cast1h1.aspx\#par28}{\textsf{§ 28}} a následující.} a zdarma je zvěřejňovat.

Eldredova knihovna nebyla jen souborem kopií některých volných děl, přestože i prosté kopie by byly velmi cenné pro lidi po celém světě, kterým jsou jejich tištěné verze nedostupné. Eldred naopak z~těchto volných děl vytvářel díla odvozená. Stejně jako Disney přetvořil pohádky bratří Grimmů do příběhů přístupnějších pro dvacáté století, Eldred proměnil Hawthorna a mnohé další do formy mnohem přístupnější — technicky přístupnější — dnešku.

Eldredova svoboda tohle udělat pochází ze~stejného zdroje jako ta Disneyho. Hawthornův román Šarlatové písmeno se stal volným dílem v~roce 1907. Kdokoliv ho mohl volně použít bez svolení Hawthornových dědiců nebo kohokoliv jiného. Někteří, například vydavatelství Dover Press či Penguin Classics, tisknou nové edice volných děl a prodávají je v~knihkupectvích po celé zemi. Jiní, jako například Disney, z~těchto příběhů vytvářejí animované filmy, někdy úspěšně (Popelka), někdy ne (Zvoník od Matky Boží, Planeta pokladů). Všechno jsou to příklady komerčních vydání volných děl.

Internet přinesl možnost nekomerčního vydávání volných děl. Eldredova knihovna je jen jedním z~příkladů. Jsou zde doslova tisíce dalších. Stovky tisíc lidí z~celého světa objevili tuto platformu, a teď v~ní sdílejí díla, která jsou dle zákona volně k~použití. Tím vzniklo to, co bychom mohli nazvat „nekomerčním vydavatelským průmyslem,“ což byla před Internetem doména lidí s~obrovským egem nebo politickým či sociálním záměrem. Po příchodu Internetu se připojilo obrovské množství jednotlivců i skupin oddaných všeobecnému šíření kultury.\footnote{Je tu jedna těžko vysvětlitelná, ale silná paralela s~pornografickým průmyslem. Jedním z~jevů vytvořených Internetem jsou nekomerční pornografové -- lidé šířící pornografii, aniž by na tom šíření přímo nebo nepřímo nevydělávali. Taková skupina lidí před Internetem neexistovala, protože náklady na šíření pornografických materiálů byly příliš vysoké. Tomuto neobvyklému typu distributorů se dostalo zvláštní pozornosti amerického Nejvyššího soudu, když částečně smetl ze~stolu Communication Decency Act (CDA, „Zákon o~slušnosti v~komunikačních prostředcích“) z~roku 1996. Ke zrušení došlo částečně proto, že rozsah sankcí, které tento zákon uvalil na nekomerční subjekty, přesahoval pravomoc Kongresu. Na nekomerční vydavatele, kteří se objevují s~příchodem Internetu, bychom se mohli dívat ze~stejného úhlu. Lidí jako Eric Eldred bylo před Internetem velmi málo. Mohli bychom se proto domnívat, že jejich ochrana je alespoň stejně důležitá jako ochrana nekomerčních pornografů. }

Jak jsem již řekl, Eldred žije v~New Hampshire. V roce 1998 se měla stát volným dílem básnická sbírka Roberta Frosta\footnote{ \textit{Robert Lee Frost} (1874-1963) byl populární americký básník. Během svého života obdržel čtyři Pulitzerovy ceny za poezii. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Robert_Frost}{\textsf{Wikipedii}}.} New Hampshire. Eldred chtěl toto dílo zveřejnit ve~své knihovně. Ale do cesty mu vstoupil Kongres. Jak jsem již popsal v~kapitole 10, Kongres v~roce 1998 již pojedenácté během čtyřiceti let prodloužil platnost stávajících autorských práv — tentokrát o~dvacet let. Eldred by tedy až do roku 2019 nemohl do své knihovny přidat žádné dílo vytvořené po roce 1923. Vskutku, do té doby se žádné chráněné dílo nestane volným dílem (a ani potom ne, pokud Kongres ochranu znovu prodlouží). Oproti tomu ve~stejném období vyprší více než milion patentů.

Mohl za to zákon Sonny Bono Copyright Term Extension Act (CTEA, „Zákon Sonnyho Bona o~prodloužení platnosti autorských práv“ — pozn. překl.), schválený na památku kongresmana a bývalého hudebníka Sonnyho Bona\footnote{ \textit{Sonny Bono} (1935-1998) byl americký producent, zpěvák a herec. Později se stal členem Sněmovny reprezentantů Spojených států. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/Sonny_bono}{\textsf{Wikipedii}}.}, který podle vdovy Mary Bonové věřil, že „autorská práva mají platit navždy.“ \footnote{Přesný text výroku je: „Sonny si přál, aby majetková ochrana autorských práv byla věčná. Spolupracovníci mě informovali, že taková změna by odporovala Ústavě. Zvu vás všechny ke~spolupráci na utužení našeho autorského práva, kdekoli je to možné. Jak víte, je tu také návrh Jacka Valentina, aby termín ochrany byl do jednoho dne před věčností. Možná by se na to výbor mohl podívat v~příštím volebním období.“ 144 Cong. Rec. H9946, str. 9951-2 (7. října 1998). }

Eldred se rozhodl proti tomuto zákonu bojovat. Nejprve chtěl bojovat občanskou neposlušností\footnote{ \textit{Občanská neposlušnost}, v~originále \textit{civil disobedience}, je vědomé porušování zákona či nařízení s~cílem vyvolat proces a upozornit na jeho domnělou nesprávnost.}. V řadě rozhovorů oznámil, že se chystá díla vydat podle plánu, bez ohledu na CTEA. Jenže kvůli druhému zákonu nazvanému NET Act (No Electronic Theft, „Žádná elektronická krádež“\footnote{ \textit{Zákon „Žádná elektronická krádež“} z~roku 1997 ustanovil, že kriminálním zločinem je každé porušení majetkové autorské ochrany, bez ohledu na to zda někomu vznikne škoda a nebo nikoli a někdo si stěžuje.}) a schválenému v~roce 1999, by se vydáním díla stal zločincem — bez ohledu na to, jestli by si někdo stěžoval nebo ne. To by pro zdravotně postiženého programátora byla nebezpečná strategie.

V tomto místě jsem do Eldredova boje zapojil já. Byl jsem znalec ústavního práva, jehož největší vášní byl výklad Ústavy. Přestože se přednášky ústavního práva nikdy nesoustřeďovaly na Klauzuli pokroku\footnote{ \textit{Ústava Spojených států} byla přijata v~roce 1787 a je ústředním zdrojem práva a státního uspořádání Spojených států; její jednotlivé části a ustanovení jsou často odkazovány pod zažitými názvy, jako např. právě Klauzule o~pokroku.}, vždy jsem ji považoval za významně odlišnou. Jak už víte, v~Ústavě se píše:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Kongres má právo podporovat Pokrok Vědy ... zajištěním po omezené Doby Autorům ... výhradního Práva k~jejich ... Spisům...“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Jak jsem již popsal, tato klauzule je v~Článku I bodu 8 americké Ústavy unikátní klauzulí udílející pravomoci. Všechny ostatní klauzule udílející pravomoci Kongresu jednoduše říkají, že Kongres má pravomoc něco udělat — například regulovat „obchod mezi více státy“ nebo „vyhlásit válku.“ Jenže tady je to „něco“ něco konkrétního — „podporovat ... Pokrok“ — pomocí konkrétních prostředků — “zajištěním ... výhradních Práv“ (tedy autorských práv) „po omezené Doby.“

Během posledních čtyřiceti let začal Kongres pravidelně prodlužovat platnost stávajících autorských práv. Co mne na tom zaráží, pokud má Kongres pravomoc prodlužovat platnost stávajících autorských práv, pak ústavní podmínka, že jejich platnost musí být „omezená,“ je k~ničemu. Pokud Kongres může platnost autorských práv prodloužit vždy, když se blíží jejich vypršení, pak může dosáhnout toho, co Ústava výslovně zakazuje — neomezené platnosti „na splátky,“ jak to hezky vyjádřil profesor Peter Jaszi.

Jako akademik jsem se nejprve zahrabal do knih. Pamatuji si, jak jsem seděl pozdě do noci v~kanceláři a hledal v~online databázích odborné práce na tohle téma. Pravomoc Kongresu prodlužovat platnost stávajících autorských práv zatím nikdo nenapadl. To by mohlo být jedním z~důvodů, proč k~tomu Kongres přistupuje tak lehkovážně. Další důvod je, že tato praxe je pro Kongres výnosná. Kongres dobře ví, že majitelé autorských práv budou za prodloužení ochotni štědře zaplatit. A Kongres samozřejmě nemá nejmenší zájem tenhle penězovod uzavřít.

Tohle je podstata korupce našeho současného vládního systému. „Korupce“ nikoli ve~smyslu uplácení vládních představitelů. Spíše „korupce“ v~tom smyslu, že systém motivuje lidi, kteří mají ze~schválení zákonů přímý prospěch, aby Kongresu za schválení příslušných zákonů zaplatili. Času je málo a Kongres stihne schválit jen něco. Proč se tedy neomezit jen na to, co se schválit musí — a pak ještě na to, co přinese peníze? Prodlužování autorských práv peníze přináší.

Pokud vám to není jasné, představte si následující příklad: Řekněme, že jste jedním z~těch pár šťastných držitelů autorských práv, která vydělávají peníze ještě sto let po svém vzniku. Dědictví po Robertu Frostovi je dobrým příkladem. Frost zemřel v~roce 1963. Jeho poezie je stále velmi ceněná. Dědicové Roberta Frosta tedy z~každého prodloužení ochrany výrazně profitují, protože kdyby Frostovu poezii mohl kdokoliv bezplatně vydávat, vydavatelé by jim už nic neplatili.

Takže si představte, že dědicové Roberta Frosta vydělávají 100\,000 dolarů ročně (necelé 2 miliony korun) na třech jeho básních. A představte si, že autorská práva k~těmto básním mají brzy vypršet. Jste členem správní rady Frostovy pozůstalosti. Na jednání rady přijde váš finanční poradce s~velmi nepříznivou zprávou:

„Příští rok,“ oznámí poradce, „vyprší autorská práva k~dílům A, B a C. To znamená, že od příštího roku už od vydavatelů nebudeme dostávat roční poplatek 100\,000 dolarů.“

„V Kongresu ovšem leží návrh,“ dodává, „který by to mohl změnit. Několik kongresmanů podalo návrh zákona na prodloužení platnosti autorských práv o~dvacet let. Takový zákon by pro nás byl mimořádně výnosný. Proto bychom měli doufat, že bude schválen.“

„Doufat?“ řekne jiný člen rady. „Nemůžeme pro to něco udělat?“

„Ale jistě,“ odpovídá poradce, „můžeme přispět na kampaň za znovuzvolení několika poslanců a tím si zkusit zajistit jejich podporu tomuto zákonu.“

Nesnášíte poslance. Nenávidíte představu, že byste měli přispět na jejich kampaň. A tak chce vidět, jestli se tahle nechutnost alespoň vyplatí. „Co získáme, když bude toto prodloužení schváleno?“ zeptáte se poradce. „Kolik bychom na to měli věnovat?“

„Tedy,“ odpoví poradce, „pokud předpokládáme, že budeme nadále dostávat nejméně 100\,000 dolarů ročně na poplatcích za tato autorská práva, a když použijeme úrokovou sazbu, se kterou počítáme při hodnocení investic (6\%), pak tento zákon stojí za 1\,146\,000 dolarů.“

Toto číslo vás trochu překvapí, ale rychle dojdete ke~správnému závěru: „Takže říkáte, že se nám vyplatí zaplatit více než milion dolarů v~příspěvcích na kampaně, pokud budeme věřit tomu, že tyto příspěvky zaručí přijetí toho zákona?“

„Přesně tak,“ odpoví poradce, „vyplatí se vám přispět až do výše 'současné hodnoty' příjmu očekávaného z~těchto autorských práv. To v~našem případě znamená přes milion dolarů.“

Dojde vám to rychle -- jako členu správní rady a, pevně věřím, i jako čtenáři. Pokaždé, když se blíží okamžik vypršení ochrany autorských práv, každý, kdo získává stejně jako dědicové práv Roberta Frosta, stojí před stejnou volbou: pokud přispějí k~tomu, aby byl přijat zákon, který ochranu prodlužuje, významně na tom prodloužení získají. A proto pokaždé, když se ochrana autorských práv blíží vypršení, přichází mohutný lobbing za její prodloužení.

Odtud se bere kongresové perpetuum mobile: dokud bude možno si zákon koupit (jakkoli nepřímo), bude zde motivace kupovat si prodloužení ochrany autorských práv.

Tato „teorie“ byla ověřena při lobbování, které vedlo k~přijetí Sonny Bono Copyright Term Extension Act. Deset ze~třinácti prvotních navrhovatelů zákona ve~Sněmovně obdrželo nejvyšší možný příspěvek od Disneyho výboru pro politickou činnost; osm z~dvanácti navrhovatelů v~Senátu také dostalo příspěvek.\footnote{Associated Press, “Disney Lobbying for Copyright Extension No Mickey Mouse Effort; Congress OKs Bill Granting Creators 20 More Years”, Chicago Tribune, 17. října 1998, str. 22. } Odhaduje se, že RIAA a MPAA utratily ve~volebním roce 1998 kolem 1,5 milionu dolarů. V příspěvcích na volební kampaně vyplatily více než 200\,000 dolarů.\footnote{Viz Nick Brown, “Fair Use No More?: Copyright in the Information Age”, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#49}}. } Odhaduje se, že Disney přispěl více než 800\,000 dolary do kampaní za znovuzvolení pro volby v~roce 1998.\footnote{Alan K. Ota, “Disney in Washington: The Mouse That Roars”, Congressional Quarterly This Week, 8. srpna 1990, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#50}}. }

Ústavní právo nezůstává slepé vůči zřejmým věcem. Nebo alespoň nemá zapotřebí takové být. Když jsem zvažoval žalobu v~případu Eldred, nebral jsem existenci neutuchajících podnětů k~prodlužování copyrightu na lehkou váhu. Říkal jsem si ale, že pragmatický soud cítící zodpovědnost za výklad a aplikaci Ústavy uvidí, že pokud by Kongres měl právo prodlužovat existující termíny ochrany autorských práv, pak to znamená, že vlastně není žádný skutečný ústavní požadavek na „omezenost“ těchto termínů. Pokud by měli právo prodloužit je jednou, měli by právo je prodlužovat stále znovu a znovu a znovu.

Také jsem soudil, že tehdejší složení Nejvyššího soud nedovolí Kongresu takové prodlužování. Jak ví každý, kdo je obeznámen s~prací Nejvyššího soudu, tento soud stále více omezoval moc Kongresu, kdykoli viděl, že činy Kongresu překračují práva daná mu Ústavou. Mezi odborníky na ústavní právo nejznámějším příkladem tohoto trendu bylo rozhodnutí Nejvyššího soudu z~roku 1995, kterým byl zrušen zákon zakazující držení zbraně v~blízkosti škol.

Od roku 1937 Nejvyšší soud vykládal práva Kongresu velmi široce, takže i když Ústava dala Kongresu pouze právo „regulovat obchod mezi více státy“ (čili mezistátní obchod), Nejvyšší soud interpretoval toto ustanovení v~tom smyslu, že zahrnuje právo regulovat jakékoli aktivity, které byť jen okrajově ovlivňují mezistátní obchod.

S růstem ekonomiky tato standardní interpretace stále více znamenala, že regulační pravomoc Kongresu je neomezená, protože v~podstatě každá aktivita, může-li probíhat na území celé země, ovlivňovala mezistátní obchod. Ústava, určená k~omezení moci Kongresu, byla namísto toho interpretována v~tom smyslu, jakoby ve~skutečnosti naopak omezení odstraňovala.

Nejvyšší soud pod předsednictvím soudce Rehnquista\footnote{ \textit{William Hubbs Rehnquist} (1924-2005) byl soudcem Nejvyššího soudu Spojených států v~letech 1972-2005. Předsedou Nejvyššího soudu byl v~letech 1986-2005, do funkce předsedy byl jmenován Presidentem Ronaldem Reaganem. Více na \href{http://en.wikipedia.org/wiki/William_Rehnquist}{\textsf{Wikipedii}}.} změnil uvedený přístup rozhodnutím v~případě Spojené státy vs. Lopez. Vláda tvrdila, že držení zbraně poblíž školy ovlivňuje mezistátní obchod. Zbraně u~škol zvyšují zločinnost, zločinnost snižuje cenu nemovitostí, atd. Při ústním slyšení se předseda soudu zeptal zástupců vlády, zda z~této vládní argumentace vyplývá, že neexistuje žádná aktivita, která by neovlivňovala mezistátní obchod. Vládní odpověď byla, že neexistuje: pokud Kongres rozhodne, že nějaká činnost ovlivňuje mezistátní obchod, pak tato činnost mezinárodní obchod ovlivňuje. Nejvyšší soud, tvrdila vláda, není v~takové pozici, aby rozhodnutí Kongresu takto domýšlel.

„Přerušujeme jednání, abychom zvážili důsledky tohoto vládního argumentu,“ napsal tehdy předseda Rehnquist.\footnote{United States v. Lopez, 514 U.S. 549, 564 (1995). } Pokud by platilo, že když Kongres o~čemkoliv prohlásí, že to ovlivňuje mezistátní obchod, znamená to, že tato činnost musí být brána tak, že tento obchod skutečně ovlivňuje. To by ale znamenalo, že neexistuje žádné omezení pro pravomoci Kongresu. Rozhodnutí v~případě Lopez bylo znovu potvrzeno o~pět let později v~případu Spojené státy vs. Morrison\footnote{ Soud v~obou případech rozhodl, že Kongres nemá právo odvolávat se na svoji pravomoc v~mezistátním obchodě při regulaci činností jen vágně a vzdáleně souvisejících s~tímto obchodem.}.\footnote{United States v. Morrison, 529 U.S. 598 (2000). }

Pokud v~tomto případě sledujeme nějaký princip, měl by se vztahovat na Klauzuli o~pokroku, stejně jako se vztahuje na Klauzuli o~mezistátním obchodu.\footnote{Pokud by šlo o~princip týkající se přidělených pravomocí, měl by se vztahovat na všechny stejně. Povzbuzující v~případě Klauzule o~obchodu bylo, že podle vládního výkladu by vláda měla neomezenou moc regulovat obchod -- a to i přes přívlastek „mezistátní“. To samé by pa bylo možné říci i o~Klauzuli o~copyrightu. I zde by vládní výklad znamenal neomezenou moc regulovat copyright -- a to i přes přívlastek „po určitou dobu“. } A pokud by se uplatnil na Klauzuli o~pokroku, závěr by zněl, že Kongres nemůže prodloužit stávající lhůtu. Jestliže totiž Kongres může lhůtu libovolně rozšířit, pak neexistuje žádný limit; jenže Ústava o~něm jasně hovoří. Čili kdybychom tuto zásadu užili na pravomoc udělovat copyright, dospěli bychom k~závěru, že Kongres nesmí prodlužovat dobu platnosti současného copyrightu.

Ale je to jen pokud – \textit{pokud} můžeme v~případu Lopez hovořit o~principu. Mnozí mají za to, že šlo o~politiku: konzervativní Nejvyšší soud, který věřil na práva státu, přehlasoval Kongres a prosadil vlastní politické preference. Takový pohled na Nejvyšší soud jsem ale odmítl. Krátce po vynesení rozsudku jsem napsal článek, v~němž jsem dokazoval správnost tohoto výkladu Ústavy. Myšlenka, že Nejvyšší soud rozhoduje podle svého politického přesvědčení, mi přišla navýsost nudná. Nezasvětil bych celý život výuce ústavního práva, kdyby se těch devět nejvyšších soudců chovalo jako nějací politici.

Na chvíli se zastavme, abychom se ujistili, že víme, o~co v~případu Eldred nešlo. Tím, že Eldred trval na ústavním omezení trvání copyrightu, dozajista nepodporoval pirátství. V jistém smyslu naopak proti pirátství bojoval – bojoval proti pirátství na volných dílech. Když Robert Frost napsal své dílo anebo když Walt Disney stvořil Mickey Mouse, maximální doba trvání copyrightu byla jen šestapadesát let. Dalšími změnami se monopol na jejich práci prodloužil na sedmdesát pět let. Získali tak prospěch z~dohody, kterou nabízí Ústava: výměnou za výhradní šestapadesátiletý monopol na svou práci vytvořili nové dílo. Jenže dnes se tyto subjekty snaží – pomocí peněz lobbistů -- získat další, tentokrát dvacetileté prodloužení; těchto dvacet let by bylo na úkor volných děl ve~veřejném vlastnictví. Erik Eldred tím pádem bojoval proti pirátství, které se týká nás všech.

Někteří pohlíží na volná díla s~opovržením. Ještě před jednáním Nejvyššího soudu napsala Nashvillská asociace skladatelů soudu odborné vyjádření, v~němž uvádí, že volná díla nejsou nic jiného, než „legální pirátství“.\footnote{Brief of the Nashville Songwriters Association, Eldred v. Ashcroft, 537 U.S. 186 (2003) (No. 01-618), n.10, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#51}}. } Ovšem pokud něco zákon povoluje, nelze hovořit o~pirátství. A navíc, v~našem ústavním systému to zákony dokonce vyžadují. To, že se někomu nelíbí ústavní požadavky, ještě neznamená, že je Ústava jakousi chartou pirátství.

Jak jsme si ukázali, náš ústavní systém používá omezení copyrightu jako způsob, jak zabránit jeho držitelům, aby zásadně ovlivňovali vývoj a šíření naší kultury. Erik Eldred ale odhalil fakt, že jsme vytvořili takový systém, který bude copyright prodlužovat a prodlužovat a prodlužovat. Zahnali jsme tím volná díla do rohu. Copyrighty nevypršely a ani nevyprší, dokud bude mít Kongres moc je znovu prodloužit.

Jen hodnotné copyrighty mohou za prodlužování doby jejich trvání. Mickey Mouse a Rapsodie v~modrém. Tato díla jsou příliš hodnotná, aby je majitelé mohli ignorovat. Problém je, že hlavní újma pro společnost z~prodlužování copyrightu nevyplývá z~ochrany Mickey Mouse. Zapomeňte na něj. Zapomeňte i na Roberta Frosta. Zapomeňte na všechny práce z~dvacátých a třicátých let dvacátého století, které si uchovaly nějaký komerční potenciál. Škody neplynou z~komerčních prací, ale z~prací, které nejsou známé a nemají komerční využití a přesto nejsou vinou ochrany nadále přístupné.

Pouhá dvě procenta nejstarších děl, která spadají do působnosti CTEA (tj. díla z~let 1923-1942), mají i nadále komerční hodnotu. Právě držitelé autorských práv k~těmto dvěma procentům děl nakonec CTEA prosadili. Výsledkem ale nebylo prodloužení práv jen pro tato dvě procenta – prodloužení se týkalo úplně všech děl.\footnote{Zmíněná dvě procenta jsou extrapolací odhadovaných rozmezí ze~studie, kterou provedla Congressional Research Service. Viz Brief of Petitioners, Eldred v. Ashcroft, str. 7, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#52}}. }

Podívejme se na důsledky prodloužení prakticky; prakticky jako obchodníci, ne jako právníci, kteří v~tom horlivě hledají další práci. V roce 1930 bylo vydáno 10\,047 knih. V roce 2000 z~nich bylo jen 174 nadále v~tisku. Řekněme, že jste jako Brewster Kahle a že chcete zbylých 9\,873 knih zpřístupnit veřejnosti třeba ve~formě iArchivu. Jak byste postupovali?

Zaprvé byste museli zjistit, jaké z~těchto knih jsou stále pod ochranou copyrightu. To by obnášelo jít do knihovny (tyhle údaje totiž nejsou on-line), hledat tam ve~stozích knih a srovnat tituly a autory všech knih s~registracemi a prodlouženími z~roku 1930. Výsledkem by byl seznam knih, které jsou stále chráněné copyrightem.

Pak byste pro tato chráněná díla museli nalézt současné držitele vlastnických práv. Jak byste udělali tohle?

Většina lidí si myslí, že někde existuje nějaký seznam držitelů copyrightu. To dá přeci rozum: Jak by mohly existovat tisíce a tisíce státních monopolů, kdyby nebyl alespoň jejich seznam?

Ve skutečnosti žádný takový seznam není. Můžete najít jméno z~roku 1930 a pak z~roku 1959, kdy proběhly registrace copyrightu, ale je prakticky nemožné vystopovat jich tisíce. Obzvláště složité je to v~případě, kdy registrovaná osoba není současným držitelem práv. A to se stále bavíme pouze o~roce 1930!

„Ovšem postrádáme také seznam vlastníků majetku obecně,“ bránil by se zastánce tohoto systému, „tak proč bychom měli mít seznam vlastníků copyrightu?“

Když se nad tím ale zamyslíme, najdeme spoustu seznamů vlastníků. Vzpomeňme jen všechnu dokumentaci k~domu či autu. A tam kde chybí seznam, mohou hodně napovědět zákonitosti skutečného světa. (Jinými slovy, ta houpačka na vaší zahradě bude pravděpodobně vaše.) Známe tedy dost způsobů, ať už formálně či neformálně, jak určit vlastníka hmotné věci.

Takže: jdete po ulici a vidíte dům. Abyste zjistili, komu patří, stačí se podívat do katastru nemovitostí. Jestli vidíte auto, bude mít i poznávací značku, která vás zavede až k~majiteli. Jestli vidíte hromadu hraček na trávníku před nějakým domem, je snadné si domyslet, komu asi patří. A jestli vidíte baseballový míček v~rigolu, podívejte se kolem sebe, zda tu nejsou děti, které by ho postrádaly při hře. Pokud nikde okolo nebudou, potom ano, jde o~majetek, u~něhož je obtížně určit vlastníka. Jedná se o~výjimku, která potvrzuje pravidlo, jež říká, že obvykle víme velmi dobře, kdo vlastní jaký majetek.

Srovnejte tento příběh s~nehmotným majetkem. Jdete do knihovny. Knihovna vlastní knihy. Ale kdo vlastní autorská práva? Jak jsem uvedl výše, neexistuje žádný seznam majitelů copyrightu. Najdete pochopitelně seznam autorů, ale jejich majetková autorská práva mohou být převedena nebo postoupena nějaké třetí straně, třeba obchůdku na rohu. Abyste zjistili, kdo vlastní jaká práva, musíte najmout soukromého detektiva. Závěr: Vlastník nemůže být jednoduše vystopován. V režimu jako je ten náš, ve~kterém je zločinem použít takový majetek bez svolení vlastníka, se majetek nakonec ani nepoužije.

Jedním důsledkem je, že staré knihy nebudou digitalizovány, a pomalu se rozpadnou kdesi v~regálech. A důsledky pro ostatní kreativní práce jsou ještě horší.

Například Michael Agee, předseda studií Hal Roach, která vlastní práva k~filmům Laurela a Hardyho. Agee má přímý užitek ze~Sonny Bono Act. Filmy s~Laurelem a Hardym byly točeny v~období od roku 1921 do roku 1951. Pouze jedinému z~těchto filmů, The Lucky Dog, již vypršela ochrana. Nicméně vzhledem k~CTEA by měly i ostatní filmy natočené po roce 1923 přecházet do volného vlastnictví. Jenže Agee k~nim má exkluzivní práva a vydělává na nich značné peníze. Podle jednoho odhadu „studia Roach prodala 60\,000 videokazet a 50\,000 DVD s~němými groteskami této slavné dvojice“.\footnote{Viz David G. Savage, “High Court Scene of Showdown on Copyright Law”, Los Angeles Times, 6. října 2002; David Streitfeld, “Classic Movies, Songs, Books at Stake; Supreme Court Hears Arguments Today on Striking Down Copyright Extension”, Orlando Sentinel Tribune, 9. října 2002. }

Přesto Agee s~CTEA nesouhlasí. Jím zmíněné důvody vypovídají o~vlastnosti v~dnešní době výjimečné: nezištnosti. V odborném vyjádření adresovaném Nejvyššímu soudu tvrdil, že pokud Sonny Bono Copyright Term Extension Act bude platit ve~stávající podobě, zničí celou generaci amerického filmu.

Jeho tvrzení je naprosto otevřené. Jen nepatrná část děl má ještě nějakou komerční hodnotu; zbytek – když se vůbec zachová – je zamčený někde v~trezoru a práší se na něj. Může se ale stát, že i když díla dnes nemají komerční hodnotu, přesto se jejich majitelé domnívají, že hodnotná jsou. Proto musí jejich komerční přínos převýšit náklady spojené se zpřístupněním k~distribuci.

Přínos neznáme, ale náklady ano. Regenerace filmu bývala v~minulosti hodně drahá, jenže digitální technologie náklady rapidně snížily. Zatímco v~roce 1993 stálo obnovení devadesátiminutového černobílého filmu 10\,000 dolarů, dnes můžeme digitalizovat hodinový 8 mm film za setinu této částky.\footnote{Brief of Hal Roach Studios and Michael Agee as Amicus Curiae Supporting the Petitoners, Eldred v. Ashcroft, 537 U.S. 186 (2003) (No. 01-618), str. 12. Viz také Brief of Amicus Curiae filed on behalf of Petitioners by the Internet Archive, Eldred v. Ashcroft, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#53}}. }

Technologie obnovení filmu ale dnes není jediným nákladem, ba ani tím nejdůležitějším. Právní služby jsou také nákladem a čím dál více důležitým. Při obnovení filmu si totiž distributor musí dát pozor i na zajištění platných práv. A pro zajištění platných práv musí vyhledat jejich vlastníka.

Či přesněji řečeno vlastníky. Jak jsme viděli dříve, duševní práva se nevztahují na film jako celek: týkají se spousty jednotlivých aspektů. Nenajdete jednoho člověka, na kterého se v~této věci stačí obrátit: vlastníků práv může být i velké množství, což postup při vyjasňování práv k~filmu neúnosně zdražuje.

„A to prostě nemůžete obnovit film, distribuovat ho a platit majiteli práv, až se ozve?“ To jistě můžete -- tedy pokud chcete spáchat trestný čin. A i když vám je jedno, jestli trestný čin spácháte nebo ne, když se majitel práv nakonec objeví, může vás připravit o~veškerý zisk, který z~filmu dosáhnete. Takže jakmile budete mít úspěch, můžete očekávat hovor od něčího právníka. A když nebudete úspěšní, nevyděláte dost ani na zaplacení vlastního právníka. V obou případech se ale na právníka musíte obrátit. A tak, jak se často stává, když řeknete, že se musíte poradit s~právníkem, je to, jako byste říkali, že na tom nakonec stejně nic nevyděláte.

U některých filmů by sice příjmy bohatě pokryly tyto náklady, ale pro valnou většinu z~nich to neplatí. Takže v~případě většiny starých filmů, dovozoval Agee, film nebude obnoven a distribuován, dokud mu nevyprší doba ochrany.

Potíž je v~tom, že v~době, kdy ochrana vyprší, nebude film už existovat. Staré filmy byly totiž produkovány na materiál na bázi nitrátů celulózy, které se časem rozpadají. Filmy se rozpadnou a plechové krabice, ve~kterých jsou nyní uloženy, nebudou obsahovat nic než prach.

Z veškeré kreativní produkce lidstva má jen její nepatrná část nějakou pokračující komerční hodnotu. Pro tento zlomek děl hraje copyright jako zákonný nástroj nezastupitelnou roli. Pro tento zlomek představuje copyright stimul pro další produkci a distribuci. Pro tento zlomek děl funguje copyright jako „motor svobody projevu“.

Nicméně i v~případě tohoto nepatrného zlomku je vlastní komerční život kreativního díla extrémně krátký. Dříve jsem naznačil, že většina knih se na trhu neudrží déle než jeden rok. To samé platí pro hudbu a pro film: Komerční kultura je jako žralok, neustále se musí pohybovat. Když se kreativní práce znelíbí distributorům, končí její komerční život.

To ovšem ještě neznamená, že tím život díla jako takového končí. Nespravujeme rozsáhlé knihovny, abychom se vyrovnali obchodům Barnes \& Noble, a nevedeme filmové archivy, protože očekáváme, že lidé budou v~pátek večer vybírat mezi sledováním nejnovějších filmů a dokumentů z~roku 1930. Nekomerční život kultury je důležitý a hodnotný – jednak pro zábavu, ale hlavně pro vědění. Proto, abychom pochopili, kdo jsme, odkud pocházíme a jakých chyb jsme se dopustili, musíme mít přístup k~historii.

Copyright v~tomto kontextu není motorem svobodného projevu. V tomto kontextu není žádných exkluzivních práv zapotřebí. Copyright v~tomto kontextu nedělá nic dobrého.

V dosavadní historii copyright nezpůsobil nijak významné škody. Byli jsme zvyklí, že když dílo skončilo svůj komerční život, nevztahovalo se na jeho další použití nějaké omezení exkluzivními právy. Jakmile se kniha přestala vydávat, u~knihkupce jste ji sice nesehnali, ale mohli jste mít štěstí v~antikvariátu. A při nákupu v~antikvariátu, tedy alespoň v~Americe, nemusíte majiteli autorských práv odvádět žádné poplatky, takže po skončení se jednalo o~použití na copyrightu nezávislé.

To samé platí vlastně i pro film. Jelikož byly náklady obnovení filmu tak vysoké (a teď mám na mysli skutečné ekonomické náklady, nikoli náklady na právní služby), nebylo možné film uchovat či renovovat. Bylo to jako s~velkou hostinou – když je konec, tak je konec. Když filmu skončil komerční život, mohl být sice nějakou dobu archivován, ale znamenalo to prakticky jeho konec, pokud trh neprojevil další zájem.

Jinými slovy, doba platnosti copyrightu byla v~minulosti poměrně krátká, ale i kdyby byla delší, nemělo by to vliv na díla, kterým skončil komerční život. Delší copyrighty by zřejmě nikomu nepřekážely.

Jenže situace se změnila.

Jedním z~klíčových důsledků nástupu digitálních technologií je, že díky nim vznikly archivy, o~kterých Brewter Kahle snil. Digitální technologie dnes uchovávají všechny druhy vědění a poskytují k~němu přístup. Jakmile se dnes kniha přestane vydávat, můžeme ji digitalizovat a dát ji k~dispozici všem a provždy. Když se film stáhne z~distribuce, můžeme ho digitalizovat a opět poskytnout k~dispozici všem a napořád. Digitální technologie vlévají novou krev do žil chráněného díla, když skončí jeho komerční život. Máme tak možnost uchovat vědění a kulturu a dát k~nim všeobecný přístup, což dříve nebylo proveditelné.

Jenže v~této situaci copyright začíná překážet. Každý krok na cestě k~digitálnímu archivu naší kultury porušuje výhradní práva daná copyrightem. Digitalizace knihy znamená vytvoření kopie, což vyžaduje svolení vlastníka práv. To samé platí pro hudbu, film a každý další aspekt naší kultury, který spadá do působení copyrightu. Pokusy zpřístupnit všechny tyto věci pro budoucnost, pro výzkumníky, nebo jen pro ty, kteří jsou zvědaví, narážejí na soubor nařízení, která vznikla ve~zcela jiném kontextu.

Právě zde se objevuje ten nejvíc škodlivý účinek prodlužování lhůty copyrightu: Teď, když je možné znovu vystavět Alexandrijskou knihovnu, právo hází klacky pod nohy. Přitom to není nutné, nebo nevyhnutelné -- cílem copyrightu je zajistit fungování komerčního trhu, který šíří kulturu. Ale o~to tu právě nejde, protože se bavíme o~kultuře, jejíž komerční život již skončil. V tomto kontextu nehraje copyright žádnou roli spojenou s~dalším šířením kultury. Není motorem svobodného projevu, je jeho brzdou.

Můžete namítnout: „Když digitální technologie sníží náklady Brewsteru Kahleovi, nesníží je také vydavatelství Random House? Nenapomůžou proto tomu, že Random House bude stejně jako Kahle více šířit kulturu?“

Možná jednou, ale nyní nic nenasvědčuje tomu, že by vydavatelé pokrývali takový rozsah jako knihovny. Pokud by knihkupectví Barnes \& Noble půjčovalo za malou úplatu své knihy, nahradilo by to knihovny? Ano, ale pouze v~tom případě, že si myslíte, že knihovny pouze uspokojují poptávku „trhu“. Jestli máte za to, že úloha knihoven je poněkud obecnější – že mají uchovávat celou kulturu, i když není po všech jejích částech zrovna poptávka – nemůžeme spoléhat na to, že ji komerční trh zcela zastane.

Byl bych první, kdo by to podporoval: Ve věci šíření kultury bychom měli na trh spoléhat, jak jen to jde. V žádném případě tady neargumentuji proti trhu. Říkám jen, že tam, kam trh nesahá, bychom měli pustit netržní síly, aby zaplnily mezery. Jeden badatel spočítal, že v~americké kultuře není nadále komerčně dostupných 94\% filmů, knih a hudby, které vznikly mezi lety 1923 a 1946. Považujeme-li dostupnost za hlavní hodnotu -- jakkoli můžete milovat komerční trh -- těch 6\% je prostě selhání. \footnote{Jason Schultz, “The Myth of the 1976 Copyright 'Chaos' Theory”, 20. prosince 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#54}}. }

V roce 1999 jsme jménem Erika Eldreda podali žalobu k~federálnímu obvodnímu soudu ve~Washingtonu, D.C., aby uznal, že Sonny Bono Copyright Term Extension Act je protiústavní. Dva hlavní body žaloby byly: 1) prodlužování doby platnosti je v~rozporu ústavního požadavku na „omezenou dobu“ a 2) prodloužení doby platnosti o~dalších dvacet let porušilo První dodatek Ústavy.

Soud odmítl naši žalobu, aniž nás vůbec vyslechl. I odvolací soud pro D.C. nás odmítl, ačkoli v~tomto případě až po vyslechnutí obsáhlé řeči. Rozhodnutí ale nebylo jednohlasné: Nesouhlas vyjádřil jeden z~nejkonzervativnějších soudců a jeho nesouhlas dal naší věci nový život.

Soudce David Sentelle uvedl, že CTEA porušuje pouze požadavek na „určitou dobu“. Jeho tvrzení bylo jednoduché a elegantní: Pokud je Kongresu povoleno dobu prodlužovat, neexistuje žádný konečný limit. Možnost prodlužovat dobu znamená, že Kongres nemusí udělovat ochranu, která je časově omezená. Sentelle proto požadoval, aby soud vysvětlil pojem „určitá doba“. A podle jeho názoru by výsledkem bylo, že by byl Kongres zbaven možnosti rozšiřovat stávající lhůty.

Požádali jsme odvolací soud, aby celý případ projednal v~kompletním složení. Na jednání se obvykle schází tři soudci, vyjma důležitých případů a případů, které předkládají specifické záležitosti plénu. Pak se jednání účastní celý soudní dvůr „en banc“.

Odvolací soud ale odmítl slyšení en banc. Tentokrát soudce Sentella doprovodil nejliberálnější člen sboru pro obvod D.C., soudce David Tatel. Oba soudci – nejkonzervativnější i nejliberálnější – uznali, že Kongres přestoupil své pravomoci.

Mnozí si mysleli, že tím případ Eldred vs. Ashcroft skončí, protože Nejvyšší soud jen zřídka přezkoumává rozhodnutí odvolacích soudů. (Za rok je to asi sto případů z~více než pěti tisíc odvolání.) A prakticky vůbec se nezabývá rozhodnutími, která nemají precedent.

V únoru 2002 přesto Nejvyšší soud překvapil svět, když se rozhodl věnovat se našemu případu a přezkoumat rozhodnutí obvodního soudu v~D.C. Slyšení bylo stanoveno na říjen 2002. Celé léto jsme strávili psaním dopisů a dalšími přípravami.

Je už po všem, když píšu tyto řádky. Je to pořád velmi těžké. Jestli jste o~průběhu tohoto případu něco slyšeli, víte, že jsme prohráli. Jestli máte více než jen povšechnou znalost případu, asi jste si mysleli, že neexistoval způsob, jakým by se dal vyhrát. Po zamítnutí jsem obdržel doslova tisíce dopisů od příznivců, kteří mi děkovali za práci na tomto vznešeném, byť prohraném zápase. Žádného dopisu z~té hromady jsem si ale necenil tolik, jako e-mailu od mého klienta Erika Eldreda.

On i další se ale mýlili. Ten případ se vyhrát dal a my ho měli vyhrát. A jakkoli se sám sebe snažím přesvědčit o~opaku, nemůžu se zbavit pocitu, že ten případ nám ztratila má vlastní chyba.

Ta chyba se stala hned na počátku, ačkoli jsem ji odhalil až na samém konci. Náš případ od počátku podporoval skvělý právník Goeffrey Stewart a advokátní kancelář Jones, Day, Reavis, Pogue, do které přesídlil. Jones Day musela následně snášet výtky ze~strany svých procopyrightově orientovaných klientů, za to že za námi stojí. Jednoduše je ignorovali (což by dnes udělala málokterá advokátní kancelář) a případu dali, co bylo v~jejich silách.

Za kancelář Jones Day se v~případu angažovali tři klíčoví právní zástupci. Geoff Stewart byl první, ale pak se přidali ještě Dan Bromberg a Don Ayer. Bromberg s~Ayerem (ten zvláště) měli jasný názor na to, jak by měl být spor veden: Vyhrajeme, opakovali mi, jen když postavíme záležitost tak, že se Nejvyššímu soudu bude zdát „důležitá“. Muselo to vypadat, jako když se svobodě projevu a kultuře děje hrozná křivda; jinak proti „nejmocnějším mediálním společnostem světa“ hlasovat nebudou.

Takový pohled na právo nemám rád. Samo sebou, že jsem si myslel, že Sonny Bono Act páchá na svobodě projevu a svobodné kultuře škody. Pořád si to myslím. Ale stavět rozhodnutí Nejvyššího soudu na tom, jak důležitá se mu věc zdá, mi přijde prostě špatné. Věřil jsem, že každý poctivý výklad toho, co zamýšleli autoři naší Ústavy, dospěje ke~stejnému závěru – že CTEA je protiústavní. Věřil jsem také, že každý poctivý výklad Prvního dodatku, dospěje k~závěru, že prodlužování ochranné doby je protiústavní. Čili jsem nebyl zdaleka přesvědčený, že bychom měli případ prodat, jak brambory na trhu. Zákon zakazující svastiku není protiústavní proto, že by snad soud našel zalíbení v~Nacistech, ale proto, že takový zákon porušuje Ústavu. Měl jsem za to, že ten samý přístup se uplatní i nyní: že soud rozhodne, zda Kongres jednal v~souladu s~Ústavou podle jejích principů, a ne že bude posuzovat hodnoty, které do ní uložili její autoři.

Tak jako tak jsem si myslel, že soud už musí cítit to nebezpečí a újmy, které tento druh práva vytváří. Proč by se jinak rozhodl k~přezkoumání? Jednání před Nejvyšším soudem by nemělo smysl, pokud by tam nepanovalo přesvědčení o~tom, že je tato regulace škodlivá. Z toho jsem usoudil, že bychom neměli poukazovat na špatnost zákona, ale na jeho protiústavnost.

Věděl jsem nicméně, že k~jedné věci se přesto bude muset přistoupit politicky, a považoval jsem to za patřičné. Byl jsem přesvědčený, že nás soud nevyslyší, pokud si bude myslet, že jde jen o~argumenty nějaké skupinky levičáků. Nejvyšší soud by se při přezkoumání nepustil na neznámou půdu, pokud by se domníval, že se jedná jen o~zájmy nějaké politické minority. Ačkoli jsem se tedy v~případu zaměřoval na protiústavnost Sonny Bono Act a ne na jeho „špatnost“, chtěl jsem zároveň ukázat, že se to týká celého spektra politických názorů. Takže abychom prokázali, že naše žaloba proti CTEA je založená na právu a nikoli na politice, pokusili jsme se sehnat co nejširší skupinu jeho všeobecně vážených kritiků. Vážených ne proto, že by byli bohatí a slavní, ale proto, že jako celek demonstrovali protiústavnost zákona nehledě na politické přesvědčení.

První krok se vlastně udělal sám. Organizace Phyllis Schlaflyové Eagle Forum se stavěla proti CTEA hned od počátku. Podle paní Schlaflyové se Kongres přijetím CTEA zaprodal. V listopadu 1998 napsala pichlavý úvodník, ve~kterém republikánskému Kongresu vytkla, že zákon schválil. Napsala tehdy: „Přemýšleli jste někdy nad tím, proč tak snadno naším komplikovaným schvalovacím procesem procházejí zákony, které přiznávají štědré finanční prostředky malým zájmovým skupinám, zatímco zákony obohacující celou veřejnost jakoby uvázly?“ Odpovědí, prokazoval úvodník, jsou peníze. Schlaflyová vypočítávala příspěvky, které Disney adresoval klíčovým lidem v~různých komisích. Byly to peníze, ne spravedlnost, které zajistily Mickey Mouseovi dalších dvacet let, tvrdila Schlaflyová.

K odvolacímu soudu Eagle Forum obratem poslalo odborné vyjádření ve~prospěch našeho stanoviska. Jeho základem byl argument, který se stal klíčovým pro slyšení před Nejvyšším soudem: Pokud Kongres může prodlužovat dobu platnosti copyrightu, neexistuje pro jeho moc nad prodlužováním žádný limit. Tento silně konzervativní argument přesvědčil silně konzervativního soudce – soudce Sentella.

Odborná vyjádření pro Nejvyšší soud byla rozmanitá, jak to jen šlo. Bylo mezi nimi i historické vyjádření od Free Software Foundation (kde sídlí projekt GNU, který umožnil vznik GNU/ Linux). Bylo tam také odborné vyjádření o~nákladech na nejistotu od Intelu a vyjádření od dvou skupin profesorů práv – jeden od odborníků na copyright, druhý od odborníků na První dodatek. Přišlo i vyčerpávající a nevyvratitelné vyjádření od světových odborníků na Klauzuli o~pokroku. A nechybělo ani nové vyjádření od Eagle Forum, který zopakoval a posílil argumenty vyjádření prvního.

Došlá odborná vyjádření představovala kostru právní argumentace. Na její podporu dorazila i další důležitá vyjádření od knihoven a archivů, včetně Internetového archivu, Americké asociace právních knihoven a Národní unie spisovatelů.

Dvě vyjádření ale zachytila náš postoj nejlépe. Jedno jsem popsal výše: Šlo o~vyjádření od Hal Roach Studios, ve~kterém stálo, že pokud se stávající zákon notně nepozmění, celá generace amerického filmu přijde vniveč. Druhé odborné vyjádření naprosto jasně poukázalo na ekonomickou stránku věci.

Toto druhé vyjádření podepsalo sedmnáct ekonomů, mezi nimi i pět držitelů Nobelovy ceny: Ronald Coease, James Buchanan, Milton Friedman, Kenneth Arrow a George Akerlof. Ekonomové, jak demonstruje tento seznam laureátů, pokrývali celou šíři politického spektra. Jejich závěr byl zdrcující: Nemůže se přesvědčivě prokázat, že by další prodlužování doby platnosti copyrightu nějakým způsobem podporovalo kreativitu. Takové prodlužování není ničím jiným než „rent-seekingem“, což je moderní termín, který ekonomové používají pro označení situace, kdy se legislativa ve~prospěch zájmových skupin utrhne ze~řetězu.

I v~našem právním týmu, který jsme pro případ sestavili, jsme se snažili o~podobnou rovnováhu. Právníci z~kanceláře Day Jones s~námi byli od počátku, ale jakmile se případ dostal před Nejvyšší soud, ještě jsme je doplnili dalšími třemi, aby nám pomohli při formulaci argumentů. Byl tu Alan Morrison, právník z~washingtonské skupiny Public Citizen, která se proslavila sérií klíčových vítězství před Nejvyšším soudem při obhajobě práv jednotlivců. Byla tu i má kolegyně, děkanka Kathleen Sullivanová, která se angažovala v~mnoha případech před Nejvyšším soudem a která byla hlavní oporou při formulování strategie ohledně Prvního dodatku. Konečně tu byl bývalý generální prokurátor Charles Fried.

Fried představoval pro naši stranu neobyčejně podařený úlovek. Ostatní bývalí generální prokurátoři byli na straně obhájců Kongresu a jeho moci prokazovat mediálním firmám zvláštní službu prodlužováním délky copyrightu. Fried dal jako jediný přednost věci, které věřil, namísto lukrativní příležitosti. Byl hlavním právníkem Ronalda Regana před Nejvyšším soudem. Podílel se na řadě případů, které omezovaly moc Kongresu v~kontextu Klauzule o~obchodu. Ačkoli s~mnoha jeho postoji v~předešlých případech před Nejvyšším soudem nesouhlasím, jeho účast vnesla do našeho případu jistotu.

Vláda na obranu zákona samozřejmě také sestavila silný tým. Ovšem žádný z~jeho členů nebyl ani historik, ani ekonom. Podpůrná odborná vyjádření druhé strany pocházela pouze od mediálních společností, kongresmanů a majitelů duševních práv.

Přítomnost mediálních společností nebyla překvapivá, protože právě ony ze~zákona nejvíce těžily. Účast kongresmanů nás také nepřekvapila; hájili svou moc a nepřímo také šťavnaté příspěvky, které z~ní vyplývaly. Ba nebylo ani překvapivé, že držitelé práv podporovali názor, že by měli i nadále mít právo kontroly nad tím, kdo a jak nakládá s~obsahem, který chtějí kontrolovat.

Zástupci Dr. Seusse například tvrdili, že je lepší, aby práva k~použití jeho práce zůstala v~rukou správce dědictví, protože jinak – kdyby se uplynutím ochranné doby dostala do veřejného vlastnictví – mohla by být jeho kreativita zneužita k~„oslavování drog či k~tvorbě pornografie“.\footnote{Brief of Amici Dr. Seuss Enterprise et al., Eldred v. Ashcroft, 537 U.S. 186 (2003) (No. 01-618), str. 19. } Stejný motiv zazněl i ze~strany Gershwinovy pozůstalosti, která hájila „ochranu“ díla George Gershwina. Odmítli například licencovat operu Porgy and Bess komukoli, kdo do ní neobsadil Afroameričany.\footnote{Dinitia Smith, “Immortal Words, Immortal Royalties? Even Mickey Mouse Joins the Fray”, New York Times, 28. března 1998, str. B7. } Taková byla jejich představa, jak řídit část americké kultury, a zákon jim v~tom měl pomoci.

Jejich argument odkryl téma, na které se v~této debatě připadne jen zřídka. Když Kongres rozhodne o~prodloužení platnosti copyrightu, dělá vlastně rozhodnutí o~tom, jaké řečníky zvýhodní. Slavní a oblíbení držitelé majetkových práv, jakými jsou Gershwinova pozůstalost a Dr. Seuss, předstoupí před Kongres a řeknou: „Dejte nám dvacet let kontroly nad těmito pracemi, protože nejlépe víme, co s~nimi udělat.“ Kongresu se samo sebou líbí odměňovat slavné a oblíbené tím, že jim dá, co chtějí. Přesto když dá Kongres určité skupině lidí právo mluvit určitým způsobem, naráží tím na to, proti čemu se tradičně staví První dodatek.

Toto vše jsme zahrnuli do našeho závěrečného stanoviska. Nejen že schválení CTEA znamenalo, že pro Kongres neexistoval limit pro prodlužování copyrightu – prodlužování, které přinášelo další a další koncentraci na trhu; také to ale znamenalo, že Kongres neměl vytyčené meze ani pro to, jaké skupině dá skrz copyright právo promlouvat.

Od února do října jsem téměř veškerý čas věnoval přípravě případu. Jak jsem již řekl, strategii jsem stanovil hned na počátku.

Nejvyšší soud byl rozdělený na dva tábory. Jeden tábor jsme pojmenovali „konzervativci“, druhý prostě „zbytek“. Mezi konzervativce se řadil předseda soudu Rehnquist, dále soudci Scalia, Kennedy, Thomas a soudkyně O'Connorová. Tito soudci byli nejdůslednější při omezování moci Kongresu. Těchto pět se v~sérii případů jako byl Lopez/Morrison zasazovalo o~to, aby pravomoc svěřená Kongresu byla jasně interpretována, a jeho dosah tím dostal určité meze.

„Zbytek“ tvořili čtyři soudci, kteří důrazně odmítali jakékoli omezování moci Kongresu. Všichni čtyři –soudci Stevens, Souter, Breyer a soudkyně Ginsburgová – opakovaně poukazovali na to, že Ústava nechává na uvážení Kongresu, jak se svou mocí naloží. Případ za případem připomínali, že postavení soudu je podřízené. Ačkoli jsem obvykle s~rozhodnutími těchto čtyř soudců osobně souhlasil ze~všech nejvíc, byli to nyní právě oni, u~nichž byla nejmenší šance, že je získáme na naši stranu.

To platilo zejména pro soudkyni Ginsburgovou. Nejenže uznávala podřízenost Nejvyššího soudu vůči Kongresu (vyjma případu, kdy se jedná o~genderové záležitosti), stejný názor měla i v~oblasti ochrany duševního vlastnictví. Byla ze~stejného těsta jako její dcera, znamenitá a proslulá odbornice na duševní vlastnictví. Domnívali jsme se, že bude souhlasit se závěry své dcery, která tvrdila, že Kongres má právo jednat, jak se mu zlíbí, i když jeho jednání nedává smysl.

Soudkyni Ginsburgovou následovali další dva soudci, o~nichž jsme si mysleli, že se z~nich nestanou naši spojenci, ale překvapení se vyloučit nedalo. Soudce Souter i soudce Breyer byli sice zastánci podřízenosti Kongresu, ale oba byli velmi citliví na záležitosti kolem svobody projevu. A my jsme věřili, že máme v~případě prodlužování doby ochrany pádný argument ve~prospěch svobody projevu.

Jediný hlas, na který jsme se mohli spolehnout, byl hlas soudce Stevense. Historie si jej bude pamatovat jako jednoho z~nejlepších soudců Nejvyššího soudu. Vždy rozhodoval eklekticky, což znamená, že žádná jednoduchá ideologie nebyla s~to popsat, na jakou stranu se postaví. Hlasoval nicméně zásadně pro meze v~oblasti duševního vlastnictví. Byli jsme si jisti, že o~meze mu půjde i v~tomto případě.

Rozbor soudců „zbytku“ zřetelně ukázal, jakým směrem se má upírat naše pozornost: ke~„konzervativcům“. Abychom případ vyhráli, museli jsme se do nich pustit a získat na naši stranu alespoň většinu z~nich. Proto hlavní argument, který podporoval naše tvrzení, spočíval na nejdůležitější jurisprudenční inovaci skupiny „konzervativců“. Byl to argument, kterého se držel soudce Sentelle u~obvodního soudu, totiž že moc svěřená Kongresu se musí interpretovat tak, aby bylo jasné, že má určité meze.

To byla podstata naší strategie, za kterou nesu plnou zodpovědnost. Měli jsme v~úmyslu použít paralelu s~Lopezovým případem a ukázat, že podle tvrzení vlády má Kongres neomezenou moc prodlužovat stávající dobu platnosti. Pokud ale bylo něco o~moci Kongresu z~Klauzule o~pokroku naprosto zřejmé, bylo to to, že tato moc má být omezená. Chtěli jsme proto, aby soud posuzoval v~Eldredově případě stejně jako v~Lopezově: jestliže moc Kongresu v~případě regulace obchodu byla omezená, měla by být omezená i v~případě regulace copyrightu.

Argument vládní strany se zredukoval na prosté „Kongres to udělal už dříve“. Může to udělat znovu. Tvrdili od počátku, že Kongres již platnost copyrightu prodlužoval. Takže, podle názoru vlády, by soud neměl tuto činnost prohlašovat za protiústavní.

Bylo v~tom něco pravdy, ale ne moc. Nemohli jsme popřít, že Kongres prodloužil lhůty v~letech 1831 a 1909. A pak, v~roce 1962, je začal prodlužovat jak na běžícím pásu – jedenáctkrát za čtyřicet let.

Toto „konzistentní“ chování musíme dát ale do kontextu. Kongres ochrannou lhůtu v~prvních stech letech Republiky rozšířil pouze jednou. Druhé prodloužení přišlo až po padesáti letech. Tyto výjimečné případy kontrastují se soudobými praktikami při prodlužování. Zdrženlivost Kongresu jakoby opadla. Dostal se do začarovaného kruhu prodlužování a nevypadalo to, že by měl kdy skončit. Nejvyšší soud ale již dříve při podobném „zacyklení“ Kongresu zasáhl a teď nebyl důvod si myslet, že opět nezasáhne.

Jednání bylo naplánované na první říjnový týden. Do D.C. jsem dorazil o~dva týdny dříve. Během následujících dvou týdnů jsem prošel několika mooty s~dobrovolnými právníky, kteří chtěli s~případem pomoci. Takovéto mooty (v originále „moots“, v~Čechách známě jako Moot Courts simulované soudní procesy – pozn. překl.) jsou v~zásadě cvičná přelíčení, kde ti, kdo chtějí být soudci, střílí otázky na ty, kteří chtějí soudy vyhrávat.

Měl jsem za to, že abych vyhrál, musel jsem se stále soustředit na jednu věc: Jestliže je prodlužování povolené, pak neexistuje žádný limit pro stanovování lhůt. Vládní argument vlastně říkal, že doba platnosti je v~podstatě neomezená. Naše pozice na druhou stranu dávala Kongresu jasný signál: Neprodlužujte stávající dobu! Mooty se ukázaly jako účinný nástroj, protože mi pomohly, abych se při jakékoli otázce vrátil k~této ústřední myšlence.

Jeden z~nich se konal v~kancelářích Jones Day. Don Ayer byl skeptický. V minulosti sloužil na Reganově Ministerstvu spravedlnosti s~generálním prokurátorem Charlesem Friedem. Před Nejvyšším soudem byl již několikrát. Když rozebíral naši diskusi v~rámci mootu, vypluly na povrch jeho pochybnosti:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Obávám se toho, že pokud neshledají opravdu velké škody, nebudou chtít přerušit praxi, o~které vláda tvrdí, že má dvousetletou tradici. Musíš jim ukázat, zaníceně ukázat, jaké škody tím vznikají. Pokud to nepoznají, nemáme šanci vyhrát.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Možná, že má za sebou spoustu stání u~Nejvyššího soudu, pomyslel jsem si, ale nerozumí jeho duchu. Jako soudní úředník jsem viděl soudce dělat správnou věc – ne kvůli politice, ale proto, že to prostě bylo dobré. Jako profesor práva jsem celý život učil studenty, že tento soud dělá dobrou věc – ne z~politických důvodů, ale pro věc samu. Poslouchal jsem, jak Ayer žádá, abych zaníceně prezentoval politickou stránku věci, a rozuměl jsem mu, ale vnitřně jsem to odmítl. Náš argument byla správná věc a to stačilo. Jen ať i politici sami poznají, že je to správné.

V noci před jednáním se před Nejvyšším soudem začala tvořit fronta. Případ se dostal do hledáčku médií a také hnutí za svobodnou kulturu. Stovky lidí čekaly, aby se mohly zúčastnit jednání. Spousta z~nich strávila na schodech Nejvyššího soudu noc, jen aby si zajistili místo k~sezení.

Ne všichni však museli čekat ve~frontě. Známí mohli soudce požádat, aby jim místo rezervovali. (Sám jsem požádal soudce Scaliu o~dvě místa pro své rodiče.) Členové Nejvyššího soudu mají totiž vyhrazená sedadla ve~zvláštní části. Také senátoři a kongresmani mají svou vyhrazenou sekci. A samozřejmě nesmíme zapomenout na novináře a soudní úředníky, kterým je určený ochoz. Když jsme to ráno dorazili, nebylo v~síni jedno nezabrané místo, a to i přesto, že se případ týkal práva duševního vlastnictví. Mířil jsem ke~svému místu, které bylo vepředu před soudci, a vlevo viděl sedět své rodiče. Když jsem usedal ke~stolu, spatřil jsem také Jacka Valentiho, jak sedí v~části obyčejně vyhrazené pro rodiny soudců.

Když mě předseda soudu vyzval k~zahajovací řeči, začal jsem tam, kde jsem zamýšlel, sice otázkou hranic moci Kongresu. Tento případ se týká svěřených pravomocí, řekl jsem, a také toho, jestli mají tyto pravomoci nějaké hranice.

Soudkyně O’Connorová mě po minutě zastavila, protože ji historický exkurz unavoval.

\leftskip=30pt\parindent=0pt SOUDKYNĚ O’CONNOROVÁ: \textit{„Kongres za poslední dobu prodlužoval platnost velmi často, čili jestliže máte pravdu, neriskujeme tím vlastně zrušení všech předcházejících prodloužení? Chci říci, že jde podle všeho o~postup, který začal již prvním zákonným prodloužením.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Byla ochotná připustit, „že to by znamenalo vrátit se k~tomu, co zamýšleli autoři Ústavy“. Moje odpověď se ale znovu a znovu vracela k~důrazu na meze moci Kongresu.

\leftskip=30pt\parindent=0pt L. LESSIG: \textit{„V případě, že by to znamenalo vrátit se k~tomu, co zamýšleli autoři Ústavy, pak otázka zní, zda existuje způsob, jak vyložit jejich slova tak, aby se naplnilo, co jimi zamýšleli. Odpověď zní ano, existuje.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Během jednání nastaly dvě situace, kdy jsem měl zpozorovat, kam soud směřuje. První z~nich byla otázka soudce Kennedyho.

SOUDCE KENNEDY: \textit{„Předpokládám, že podle vaší argumentace by se měl i zákon z~roku 1976 prohlásit za neplatný a zrušit vzhledem ke~škodám, které způsobil, když celé ty roky bránil pokroku ve~vědě a dalších oborech. Pro takové tvrzení ale nevidím žádné empirické důkazy.“}

A zde jsem učinil jasnou chybu, protože jsem se zachoval jako profesor, který napomíná studenta.

\leftskip=30pt\parindent=0pt L. LESSIG: \textit{„Pane soudce, naše žaloba se v~prvé řadě netýká empirických tvrzení. Náš požadavek nespočívá v~empirickém prokazování toho, jak Klauzule o~copyrightu brání v~pokroku. Tvrdíme pouze, že je nutné stanovit limit, aby se předešlo tomu, že podle platného autorského zákona bude délka ochrany neomezená.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

To byla korektní a přesná odpověď, avšak ne správná. Správně bych měl říci, že zde byly očividné a vážné škody. Ostatně byla o~tom zpracována spousta znaleckých posudků a to on chtěl slyšet. Tady jsem měl poslechnout Dona Ayera. Byl to nahrávka na smeč a já ji minul.

Druhá situace vzešla od samotného předsedy soudu, člověka, kterému byl tento případ ušitý na míru. Stál za rozhodnutím v~případu Lopez a my měli za to, že i nyní uvidí určitou podobnost.

Jakmile ale promluvil, bylo jasné, že nám není ani za mák nakloněn. Byli jsme pro něj jen sebranka anarchistů.

\leftskip=30pt\parindent=0pt PŘEDSEDA SOUDU: \textit{„Dobrá, ale vy chcete víc než to. Chcete oprávnění doslovně kopírovat knihy ostatních, ne?“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt L. LESSIG: \textit{„Chceme oprávnění doslovně kopírovat díla, která by měla být podle rozboru Prvního dodatku a podle výkladu omezení, která jsou v~Klauzuli o~copyrightu, ve~veřejném vlastnictví. Platný autorský zákon to ale neumožňuje.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Situace se zlepšila, když soud prezentoval svůj postoj, protože jsme se tím dostali k~jádru našeho tvrzení. Soudce Scalia se obrátil na generálního prokurátora.

\leftskip=30pt\parindent=0pt SOUDCE SCALIA: \textit{„Tvrdíte, že funkčním ekvivalentem neomezené doby by bylo porušení [Ústavy]. To je ovšem stejný argument jako předkládají žalobci – že omezená doba, kterou je možné prodlužovat, je funkčním ekvivalentem neomezené doby.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Když Olson skončil, bylo na mně, abych přednesl závěrečnou řeč. Olsonovo vystoupení opět rozdmýchalo můj hněv. Hněv ale směřoval na akademické principy, ne na praxi. Vláda se chovala, jakoby to bylo poprvé v~historii, co se před soud dostal případ omezování moci Kongresu ve~věci Klauzule o~copyrightu a patentech. Jsem profesor a ne advokát, takže jsem uzavřel shrnutím dlouhé historie případů, kdy soud omezil moc Kongresu ve~jménu Klauzule o~copyrightu a patentech. Popravdě řečeno, první případ omezení moci svěřené Kongresu vůbec byl založený právě na Klauzuli o~copyrightu a patentech. To ale nepohnulo soudem ani o~píď na naši stranu.

Když jsem ten den odcházel ze~soudu, přál jsem si změnit alespoň sto věcí, které jsem řekl. Na spoustu otázek jsem mohl odpovědět jinak. Přesto v~jedné věci jsem byl optimistický.

Vláda byla znovu a znovu dotazována, jaký je vlastně onen limit, a ona znovu a znovu odpovídala, že žádný limit není. To byla přesně ta odpověď, kterou jsem chtěl, aby soud slyšel. Nedokázal jsem si totiž představit, jak by soud mohl podpořit vládní argument, že moc Kongresu vzhledem ke~Klauzuli o~copyrightu je neomezená. Vystoupení generálního prokurátora nám hrálo do karet. Ačkoli jsem se o~to pokoušel, nedokázal jsem si představit, jak by soud mohl shledat, že Kongres má omezené pravomoci v~případě Klauzule o~obchodu, aniž by to samé neshledal u~Klauzule o~copyrightu. V takových vzácných okamžicích jsem si říkal, že to nakonec vyhrajeme, protože jsem cítil, že soud (a zvláště „Konzervativci“) spatří paralelu s~rozhodnutími, která učinil dříve.

Patnáctého ledna 2003 jsem se do kanceláře dostal s~pětiminutovým zpožděním, takže jsem propásl hovor s~úřednicí Nejvyššího soudu. Ze zprávy na záznamníku mi bylo hned jasné, že je něco špatně. Nejvyšší soud potvrdil rozhodnutí odvolacího soudu. Většina -- sedm soudců -- byla pro. Nezaznělo žádné nesouhlasné stanovisko.

Za několik vteřin dorazilo i vyrozumění e-mailem. Vyvěsil jsem telefon, napsal krátkou zprávu na blog a začal přemýšlet, zda mé důvody nebyly dostatečné rozumné.

Rozumné důvody. Tohle byl přeci případ, který shromáždil všechny peníze světa proti rozumným důvodům. Pak tu byl jeden naivní profesor, který listoval stránkami a hledal rozumné důvody.

První, co jsem prolistoval, bylo odůvodnění. Hledal jsem vysvětlení různých přístupů v~tomto případu a případu Lopez. Nikde jsem ale nic nenalezl. Případ Lopez nebyl dokonce ani citován. Hlavní argument naší žaloby se v~odůvodnění rozsudku ani neobjevil.

Soudkyně Ginsburgová prostě ignorovala argument o~svěřených pravomocích. Zachovala se v~souladu se svým názorem, že moc Kongresu je obecně neomezená, a shledala, že to platí i pro tento případ.

Její odůvodnění bylo naprosto rozumné – pro ni a pro soudce Soutera. Ani jeden z~nich nevěřil na případ Lopez. Bylo by příliš od nich čekat, že v~odůvodnění uznají (či dokonce vysvětlí) doktrínu, kterou se tak usilovně snažili porazit.

Když jsem si uvědomil, co to znamená, nemohl jsem uvěřit tomu, co čtu. Dříve jsem řekl, že neexistoval způsob, jakým by soud mohl uvažovat omezené pravomoci v~případě Klauzule o~obchodu a neomezené pravomoci v~případě Klauzule o~pokroku. Ani ve~snu mě nenapadlo, že by to mohl udělat tak, že se o~prvním vůbec nezmíní. Takhle ale nevznikla žádná nesrovnalost, protože se neuvažovaly oba případy zároveň. Tím pádem tady nebyl žádný princip (precedent? – pozn. překl.), který by vyplýval z~případu Lopez. V jeho případě byla pravomoc Kongresu omezena, v~tomto kontextu tomu tak nebylo.

Kdo jim ale dal právo zvolit si, jaké hodnoty zakladatelů Ústavy budou respektovat a jaké ne? Jakým právem si těch „pět tichých“ vybralo a použilo tu část Ústavy, která korespondovala s~jejich vlastními hodnotami? Postup, který jsem zavrhl hned na počátku, se ukázala jako správný: Nepodařilo se mi soudu ukázat, že tato záležitost je důležitá; koneckonců jakkoli se mi nelíbí systém, v~němž si soud vybírá ústavní hodnoty, kterých se bude držet, je to jediný systém, který máme.

Soudci Breyer a Stevens napsali velmi nesouhlasná odůvodnění. Stevens se v~něm držel právních principů. Uvedl, že tradice duševního vlastnictví by neměla podporovat toto neospravedlnitelné prodlužování lhůt. Svou argumentaci založil na paralele s~postupem u~patentů (stejně jako my). K tomu ale zbytek soudu nepřihlédl a ani nevysvětlil, jak stejná slova Klauzule o~pokroku mohou být vykládána jinak pro patenty a jinak pro copyright. Námitky soudce Stevense zůstaly bez odpovědi.

Soudce Breyer se ve~svém odůvodnění (možná nejlepším, jaké kdy napsal) zaměřil na vnější prostředí. My jsme argumentovali tím, že současná doba platnosti dává autorům 99,8\% hodnoty neomezené lhůty. Breyer uvedl, že se mýlíme, že skutečné číslo je 99,9997\%. Tak jako tak, závěr byl jasný: Pokud Ústava říkala, že lhůta musí být omezená a zároveň platná lhůta byla prakticky srovnatelná s~lhůtou neomezenou, bylo to protiústavní.

Tito dva soudci sice pochopili naše argumenty, ale ani jeden z~nich nevěřil v~případ Lopez, a nepovažovali ho tudíž za důležitý pro odmítnutí prodlužování lhůt. Případ se rozhodl bez hlavního argumentu, který jsme přinesli od soudce Sentella. Byl to Hamlet bez prince.

Porážka přináší depresi. Říká se, že je to známka zdraví, když deprese uvolňuje vztek. V mém případě se vztek dostavil rychle, ale z~deprese mi nepomohl. Byl to vztek dvojího druhu.

Zaprvé, měl jsem vztek na „konzervativce“. Bylo by pro ně maličkostí vysvětlit, proč se rozhodnutí v~případu Lopez nedalo uplatnit i zde. Nevěřím tomu, že by to pro ně byl nakonec zvláště přesvědčivý argument, ať už jsem ho učinil přímo já, nebo si ho přečetli v~dřívějších rozhodnutích. I přesto by to bylo alespoň v~souladu s~jejich předchozím jednáním. Byli to právě tito soudci, kteří opakovali, že správným postupem při výkladu Ústavy je „originalismus“, který na první místo klade důraz na porozumění původního záměru autorů ve~světle struktury Ústavy. Díky této metodě vznikl Lopez a další „originalistická“ rozhodnutí. Ale kde byl jejich „originalismus“ teď?

V tomto případě se přiklonili k~názoru, který se nezabýval tím, proč autoři Ústavy vytvořili Klauzuli o~pokroku tak, jak ji vytvořili. Přiklonili se k~názoru, který se nezabýval ani vysvětlením toho, jak struktura této klauzule ovlivní výklad moci Kongresu. A konečně, přiklonili se k~názoru, který se ani nesnažil vysvětlit, jak je možné, že takto udělená moc je neomezená, zatímco v~případě Klauzule o~obchodu omezená je. Stručně řečeno, přiklonili se k~názoru, který pro jejich vlastní metodu vykládání Ústavy neplatil, ba který s~ní byl v~rozporu. Tento názor se mohl promítnout do výsledku, který by byl s~jejich metodou ve~shodě, ale to se nestalo.

Vztek na „konzervativce“ vzápětí ustoupil vzteku, který jsem měl sám na sebe. To proto, že jsem dovolil, aby můj idealismus převážil nad realistickým pohledem.

Většina právníků a profesorů práv nemá pochopení pro idealismus soudů a to platí zvláště v~případě Nejvyššího soudu. Zastávají mnohem pragmatičtější pohled na věc. Když Don Ayer říkal, že vítězství závisí na tom, zda přesvědčíme soud, že hodnoty autorů Ústavy byly důležité, odmítal jsem to, protože jsem nevěřil, že soud takto skutečně rozhoduje. Trval jsem na tom, abychom postupovali, jako by se jednalo o~jednoduchou aplikaci souboru pravidel. Byl to argument založený na logice a já nechtěl plýtvat časem na přesvědčování o~jeho popularitě.

Když si teď zpětně pročítám přepis toho říjnového vystoupení, nacházím spousty míst, kde by se konverzace mohla ubírat odlišným směrem, kde by se daly soudu ukázat škody, které tato nekontrolovatelná moc způsobí. Soudce Kennedy v~dobré víře chtěl, abych to ukázal. A já hlupák jsem ho opravil. Soudce Souter v~dobré víře chtěl vidět škody vzhledem k~Prvnímu dodatku. A já, jako učitel matematiky, jsem jeho otázku přeformuloval, abych se držel logického principu. Mohl jsem jim ukázat, jak by mohli tento zákon zarazit, kdyby chtěli. Našla by se stovka příležitostí je přimět, aby to skutečně chtěli, ale má tvrdohlavost, moje odmítnutí podvolit se, mi v~tom zabránilo. Vystupoval jsem před stovkami posluchačů a snažil se je přesvědčit. Nebál jsem se při tom sáhnout k~vášnivému projevu. Ale v~tomto případě jsem to odmítl. Nebylo to něco, podle čeho by měl soud rozhodovat.

Co by se změnilo, kdybych diskutoval jinak? Bylo by to jinak, kdyby mluvil Don Ayer? Nebo Charles Fried? Či Kathleen Sullivanová?

Přátelé mi tvrdili, že ne. Soud na to prostě nebyl připraven, říkali. Ten případ byl předurčený k~prohře. Dá ještě spoustu práce společnost přesvědčit, že zakladatelé Ústavy měli pravdu. A až se to podaří, pak to soudu ukážeme.

Možná že ano, ale moc tomu nevěřím. Tyto soudce nevede žádný finanční zájem, dělají jen dobrou věc. Netlačí na ně lobbisté. Nemají důvod zabraňovat správným věcem. Nemohu si pomoci, ale mám za to, že kdybych ustoupil z~této idealistické představy chladné spravedlnosti, mohl jsem je přesvědčit.

Ale i kdybych nemohl, neomlouvalo by to to, co se stalo v~lednu. Na začátku tohoto procesu totiž přední americký profesor práva duševního vlastnictví veřejně uvedl, že to je chyba. „Soud na to není připraven,“ řekl Peter Jaszi, tato sporná otázka by měla být přednesena, až na to připraven bude.

Po vynesení rozsudku mi Peter – a opět veřejně -- přiznal, že se mýlil. Ale jestli se vážně tento soud nedal přesvědčit, je to jen potřebný důkaz toho, že Peter měl skutečně pravdu. Buď jsem nebyl schopen soudu přednést požadavek správným způsobem, nebo nebyli jeho členové schopni ho správným způsobem vyslechnout. Tak jako tak bylo rozhodnutí k~podání žaloby – rozhodnutí, které jsem učinil před čtyřmi lety – špatné.

Jestliže reakce na samotný Sonny Bono Act byly téměř jednomyslně záporné, v~tomto případě to tak jasné nebylo. Nikdo si, tedy alespoň v~médiích, netroufl říci, že prodlužování doby platnosti copyrightu je dobrý nápad. Vyhráli jsme tak alespoň souboj myšlenek. Noviny, které rozsudek chválily, byly už dříve skeptické vůči aktivismu Nejvyššího soudu. Zdrženlivost chápaly jako dobrou věc, i když vlastně podpořila hloupý zákon. Tam, kde se rozhodnutí odsuzovalo, to bylo právě ponechání hloupého a škodlivého zákona, co se uvádělo jako důvod. Noviny The New York Times v~úvodníku napsaly:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Ve skutečnosti soud svým rozhodnutím nejspíš způsobil začátek konce veřejného vlastnictví a dal vzniknout věčnému copyrightu. Veřejné vlastnictví bylo velkolepým experimentem, který by neměl zahynout. To, že můžeme svobodně stavět na celém tvořivém odkazu veškerého lidstva, je jeden z~důvodů, proč žijeme v~době plné plodného kreativního vření.“}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Nejtrefnější odezvy se objevily v~podobě komiksů. Byla jich spousta, třeba Mickey ve~vězení a podobně. Nejlepší z~nich byl podle mého názoru komiks Rubena Bollinga (níže). Spojení „mocné a bohaté“ je sice trochu nespravedlivé, ale ten úder do tváře je přesný.

Obraz, který se mi navždy vryje do paměti, je evokován tím citátem z~New York Times. Je ten „velkolepý experiment“, kterému říkáme „veřejné vlastnictví“ vážně u~konce? Můžeme si z~toho dělat legraci: „Drahá, zničil jsem Ústavu.“ Ale jen zřídka to beru na lehkou váhu. Měli jsme v~Ústavě závazek vůči svobodné kultuře. V procesu, který jsem vyvolal, se Nejvyšší soud zřekl tohoto závazku. Lepší právník by ho přesvědčil o~opaku.

\begin{figure}[ht]{\includegraphics[scale=0.6]{img/d2d81b022a7de443ec46d2702de86e37.eps}\end{figure}

% Stránka 20
\chapter{Případ Eldred II}
\lettrine{O}{}sud tomu chtěl, že toho dne, kdy byl vydán rozsudek v~případu Eldred, jsem měl cestu do Washingtonu, D.C. (Když byla žádost o~znovuprojednání zamítnuta -- to znamená, že případ byl definitivně ztracen -- měl jsem řízením osudu přednášku pro technology v~Disney Worldu.) Byl to obzvláště dlouhý let do mého nejméně oblíbeného města. Cesta do centra z~letiště Dulles byla kvůli dopravní zácpě zpožděna, tak jsem otevřel svůj počítač a napsal komentář do novin.

Cítil jsem se zkroušeně. Během letu ze~San Francisca do Washingtonu se mi hlavou stále znovu a znovu honila rada od Dona Ayera: musíš je přimět, aby viděli, proč je to důležité. Střídavě jsem si vybavoval námitku soudce Kennedyho: „Nevidím žádný empirický důkaz, že by tento zákon po celé roky bránil inovacím a pokroku lidského poznání.“ A tak, když selhaly právní argumenty, uchýlil jsem se k~argumentům politickým.

Noviny The New York Times článek otiskly. Navrhoval jsem v~něm jednoduchou úpravu: padesát let po publikování díla by vlastník copyrightu musel dílo registrovat a zaplatit malý poplatek. Pokud by poplatek zaplatil, užíval by výhody plného uplatnění copyrightu. Pokud ne, stalo by se dílo volným.

Nazývali jsme to Eldredův zákon, ale to jenom v~nadsázce, abychom tomu nápadu dali nějaké jméno. Eric Eldred byl tak laskav, že nám ještě jednou dovolil použít svého jména, ale hned na začátku nás varoval, že návrh nemůže již kvůli tomu jménu projít.

V závislosti na vašem přesvědčení by se mému návrhu dalo říkat také buď „Public Domain Enhancement Act“ („Zákon o~posílení volných děl“) nebo „Copyright Term Deregulation Act“ („Zákon o~podmínkách deregulace copyrightu“). Ať tak či onak, základní myšlenka je jasná a zřejmá: odstranit copyright tam, kde nemá žádný účinek kromě blokování přístupu a šíření znalostí. Ponechat jej tak dlouho, jak Kongres dovolí, pro díla, kde je jeho cena alespoň jeden dolar. Ale ve~všech ostatních případech, ať je obsah uvolněn veřejnosti.

Reakce na tuto myšlenku byla překvapivě silná. Steve Forbes ji zařadil do svého sloupku vydavatele. Dostal jsem hromadu emailů a dopisů vyjadřujících podporu. Pokud se zaměříte na ztrátu tvořivosti, lidé vidí, že systém copyrightu nemá smysl. Jak by řekl dobrý republikán, vládní regulace jednoduše brání inovaci a tvořivosti. A jak by řekl dobrý demokrat, vláda zde blokuje přístup a šíření znalostí bez jakéhokoli dobrého důvodu. Skutečně, mezi demokraty a republikány není v~této věci žádného rozdílu. Každý může rozpoznat hloupou škodlivost současného systému.

Mnozí opravdu uznali zřejmou prospěšnost požadavku registrace. V současném systému je pro lidi, kteří chtějí získat licenci na obsah, jednou z~nejobtížnějších věcí to, že neexistuje centrální místo, kde by bylo možné hledat současné vlastníky copyrightu. Protože registrace, označení obsahu ani další formality nejsou požadovány, je často velmi obtížné najít vlastníky copyrightu, aby je bylo možné požádat o~svolení dílo použít nebo ho licencovat. Takový systém by snížil tyto náklady zřízením alespoň jednoho registru, kde by vlastníci copyrightu mohli být identifikováni.

Jak jsem popsal v~kapitole 10, formality byly ze~zákona o~copyrightu odstraněny v~roce 1976, kdy Kongres po evropském vzoru upustil od formálních požadavků pro udělení copyrightu.\footnote{Do Berlínské úpravy (1908) Bernské úmluvy národní zákony o~copyrightu někdy vyžadovaly určité formality, jako byla registrace, uložení kopií, či přiložení prohlášení o~nároku na copyright. Po roce 1908 každý text Úmluvy obsahoval podmínku, že „užívání a vykonávání“ práv jí zaručených „nesmí být předmětem žádných formalit“. Zákaz formalit je nyní ukotven v~článku 5(2) Pařížské úpravy původní Úmluvy. Některé země nadále vyžadují určitou zálohu či registraci, nicméně nikoli jako podmínku copyrightu. Kupříkladu francouzské právo vyžaduje uložení kopií děl do národních archivů, zejména do Národního muzea. Kopie knih vydaných ve~Velké Británii musí být odevzdány Britské knihovně. Německý zákon o~copyrightu vyžaduje vytvoření Rejstříku autorů, kam se zapisuje pravé jméno autorů publikujících anonymně či pod pseudonymem. Paul Goldstein, International Intellectual Property Law, Cases and Materials (New York: Foundation Press, 2001), str. 153-54. } Evropané považují copyright za „přirozené právo“ a přirozená práva nepotřebují ke~své existenci žádné formuláře. Anglo-americká tradice, která vyžaduje od vlastníků copyrightu držet se formálních pravidel, mají-li být jejich práva chráněna, podle Evropanů dostatečně nerespektuje důstojnost autora. Moje právo jako tvůrce má co dělat s~mojí tvořivostí, ne s~nějakou zvláštní laskavostí státu.

To jsou vznešené argumenty. Zní to nádherně romanticky. Jako politika copyrightu je to ale absurdní. Je obzvláště absurdní pro autory, protože svět bez formalit škodí tvůrci. Možnost šířit „tvořivost Walta Disneye“ je likvidována, jestliže nelze jednoduše zjistit, co je chráněno a co ne.

Boj proti formalitám dosáhl svého prvního skutečného vítězství v~Berlíně roku 1908. Mezinárodní právníci v~dodatku k~Bernské konvenci odstranili formality spojené s~autorskými právy a stanovili jejich trvání jednotně na dobu života autora plus padesát let. Formality byly všeobecně nenáviděny, protože příběhy neúmyslných ztrát byly stále častější. Bylo to, jako kdyby hrdina z~románu Charlese Dickense musel oběhnout všechny úřady a opomenutí tečky nad i nebo vodorovné čárky v~t mělo za následek ztrátu autorských práv, která byla jediným zdrojem příjmů manželky po jeho smrti.

Tyto stížnosti byly věcné a smysluplné. A přísnost formalit byla absurdní, obzvláště ve~Spojených státech. Zákon by měl vždy obsahovat možnost prominutí nevinných chyb. Neexistuje žádný důvod, proč by tomu tak nemohlo být i u~copyrightu. Spíše než upustit od formalit úplně, berlínská dohoda měla zavést spravedlivý systém registrace.

I proti tomu by vznikl odpor, neboť registrace v~devatenáctém a dvacátém století byla stále nákladná. Byl to také zdroj potíží. Upuštění od formalit slibovalo nejen ochranu hladovějících vdov, ale také odlehčení nepotřebných regulačních břemen, kterými se zatěžovali tvůrci.

Kromě praktických stížností autorů v~roce 1908 zde byl také morální nárok. Neexistoval důvod, proč by vlastnictví vyplývající z~tvořivosti mělo být druhořadou formou vlastnictví. Jestliže truhlář vyrobí stůl, jeho práva k~tomuto stolu nezávisí na vyplnění nějakého státního formuláře. Má ke~stolu „přirozené“ vlastnické právo a může uplatnit toto právo proti komukoli, kdo by stůl ukradl, nezávisle na tom, jestli informoval nebo neinformoval stát o~jeho vlastnictví.

Tento argument je správný, ale vývody z~něho jsou zavádějící. Protože argument ve~prospěch formalit nesouvisí s~tím, že by vlastnictví výsledku tvořivosti bylo druhořadým vlastnictvím. Argument ve~prospěch formalit se obrací na zvláštní problémy, které vlastnictví výsledků tvořivosti představuje. Zákon formalit odpovídá zvláštním zákonitostem vlastnictví výsledků tvořivosti, aby bylo zajištěno, že může být účinně a spravedlivě šířeno.

Nikdo si kupříkladu nemyslí, že by půda byla druhořadým vlastnictvím jenom proto, že musíte váš prodej pozemku nechat zapsat do katastru u~soudu, má-li nabýt účinnosti. A jen málo lidí by považovalo automobil za druhořadé vlastnictví jenom proto, že je třeba ho nechat registrovat na úřadě a umístit na něj registrační značku. V obou těchto případech může každý vidět, že existuje důležitý důvod zajišťovat registraci -- jednak protože to činí trh účinnějším a dále protože to lépe zajišťuje vlastnická práva. Bez systému registrace pozemků by jejich vlastníci neustále museli chránit své vlastnictví. V případě registrace mohou jednoduše oznámit policii protiprávní čin. Bez systému registrace vozidel by bylo mnohem jednodušší je krást. Při existenci registračního systému vzniká pro zloděje velké břemeno v~případě, že prodává kradené auto. Na vlastníka nemovitosti je vloženo malé břemeno, ale tato břemena vytvářejí mnohem lepší systém ochrany vlastnictví obecně.

U copyrightu jsou to podobně speciální zákonitosti, které činí formality důležitými. Na rozdíl od truhlářova stolu tady není přirozená podstata, která by činila relativně zřejmým, kdo by mohl vlastnit nějakou část tvůrčího vlastnictví. Nahrávka posledního alba Lyle Lovett může existovat na miliardě míst, aniž by nutně existovala vazba k~vlastníkovi. A tak jako u~auta, neexistuje způsob, jak důvěryhodně kupovat a prodávat tvůrčí vlastnictví, pokud zde není jednoduchý způsob ověření, kdo je autorem a jaká má práva. Jednoduché transakce jsou neproveditelné ve~světe bez formalit. Složité, drahé právní transakce zaujímají jejich místo.

Takové pojetí problému u~Sonny Bono Act jsme se pokoušeli ukázat soudu. To byla ta věc, kterou nepochopili. Protože žijeme ve~světě bez formalit, neexistuje způsob, jak bychom mohli snadno stavět na kultuře naší minulosti. Pokud by bylo trvání copyrightu takové, jak pravil soudce Story, jaké by být mělo, čili „krátké“, pak by to moc nevadilo. Po dobu čtrnácti let by v~systému autorů byla díla pokládána za regulovaná. Po čtrnácti letech by byla pokládána za neregulovaná.

Ale teď, kdy copyright může trvat třeba i celé století, nemožnost zjistit, co je chráněno a co ne, se stává obrovským a viditelným břemenem tvůrčího procesu. Jestliže jediným způsobem, jak může knihovna nabídnout dílo o~programu New Deal na Internetu, je najmout právníka, aby dal do pořádku práva ke~každému obrázku a zvuku, pak systém copyrightu zatěžuje tvořivost doposud nevídaným způsobem, protože neexistují žádné formality.

Eldredův zákon byl navržen tak, aby reagoval právě na tento problém. Má-li to pro vás cenu aspoň jednoho dolaru, pak si své dílo zaregistrujte a můžete dostat delší dobu ochrany. Ostatní budou vědět, jak se s~vámi spojit, a tudíž i jak od vás dostat svolení, když chtějí vaše dílo použít. A vy získáte výhodu prodloužené doby ochrany copyrightu.

Nemá-li pro vás žádnou cenu se registrovat za účelem výhody delší ochrany, pak by to nemělo být výhodné ani pro stát, aby bránil váš monopol na toto dílo. Dílo by se mělo dostat do veřejného vlastnictví, kde je každý může kopírovat, zařazovat do archívů nebo vytvořit podle něj film. Nemá-li pro vás cenu 1 dolaru, mělo by být volné.

Někteří poukazují na břemeno uvalené na autory. Neznamenalo by břemeno registrace díla, že jeden dolar je ve~skutečnosti zavádějící? Nemají obtíže s~tím spojené cenu víc než jeden dolar? Není tohle tím skutečným problémem registrace?

Je tomu tak. Obtíže jsou příšerné. Současný systém je hrozný. Naprosto souhlasím s~názorem, že Úřad pro copyright odvedl příšernou práci (není divu, protože jsou příšerně financovaní) ve~věci umožnění jednoduchých a levných registrací. Každé skutečné řešení problému s~formalitami musí reagovat na skutečný problém vlády stojící v~centru jakéhokoli systému formalit. V této knize nabízím takové řešení. Takové řešení zásadně mění Úřad pro copyright. Pro tuto chvíli si představme, že by to byl Amazon, který by provozoval registrační systém. Předpokládejme, že by to byla registrace na jedno kliknutí. Eldredův zákon by navrhoval jednoduchou registraci jedním kliknutím po dobu 50 let poté, co by bylo dílo zveřejněno. Na základě historických dat by systém převedl až 98 procent těch komerčních děl, kterým skončil komerční život, do veřejné domény během 50 let. Co vy na to?

Když Steve Forbes představil tuto myšlenku, někteří ve~Washingtonu zpozorněli. Kontaktovalo mě mnoho lidí, kteří poukazovali na reprezentanty Sněmovny, kteří by byli ochotni Eldredův zákon předložit. A několik z~nich přímo navrhlo, že jsou ochotni podniknout první krok.

Jedna členka Kongresu, Zoe Lofgrenová z~Kalifornie, šla tak daleko, že se začala zabývat návrhem zákona. Tento návrh řešil všechny problémy s~mezinárodním právem. Uplatňoval na vlastníky copyrightu ty nejjednodušší možné požadavky. V květnu 2003 to vypadalo, že zákon bude předložen. 16. května jsem dal na blog Eldredova zákona „už jsme blízko“. Komunita kolem blogu se shodla, že se konečně může stát něco dobrého.

Ale v~této fázi začali zasahovat lobbisté. Jack Valenti a hlavní právní poradce MPAA přišli do kanceláře členky kongresu přednést názor asociace. Za asistence svého právníka, jak mi sám sdělil, Valenti informoval členku kongresu o~tom, že MPAA se postaví proti Eldredovu zákonu. Důvody jsou trapně slabé. Co je ale důležitější, jejich slabost jasně ukazuje, o~čem tato debata ve~skutečnosti je.

MPAA za prvé argumentovala tím, že Kongres „rázně odmítl ústřední koncepci navrhovaného zákona“ -- že by copyright měl být obnovován. To byla pravda, ale bylo to irelevantní, protože „rázné odmítnutí“ se odehrálo dávno před tím, než Internet učinil následné užití mnohem pravděpodobnějším. Za druhé argumentovali tím, že návrh by poškodil chudé vlastníky copyrightu -- zjevně ty, kteří si nemohou dovolit poplatek jednoho dolaru. Za třetí argumentovali tím, že Kongres určil, že prodlužování doby trvání copyrightu by povzbuzovalo návrat starších děl. Možná v~případě malého procenta děl krytých zákonem copyrightu, která jsou ještě komerčně cenná, ale opět to bylo irelevantní, neboť návrh by neusekl prodlouženou dobu ochrany, pokud by byl zaplacen poplatek jednoho dolaru. Za čtvrté, MPAA argumentovala tím, že by zákon vyvolal „enormní“ náklady, protože registrační systém není zadarmo. To je pravda, ale tyto náklady jsou jistě menší než náklady na objasnění práv copyrightu, jejichž vlastník není znám. Za páté, poukazovali na rizika, kdyby se práva k~příběhu, který se stal podkladem k~filmu, mohla dostat do veřejného vlastnictví. Jaké je to ale riziko? Je-li to ve~veřejné doméně, pak je film platným odvozeným užitím.

Nakonec MPAA argumentovala tím, že současný zákon umožňuje vlastníkům copyrightu takhle jednat, pokud sami chtějí. Pointa je ale v~tom, že existují tisíce vlastníků copyrightu, kteří ani nevědí, že se mohou copyrightu vzdát. Zda vůbec se vůbec smí svého copyrightu vzdát nebo ne -- kontroverzní požadavek v~každém případě -- pokud o~copyrightu nevědí, asi tak neučiní.

Na začátku této knihy jsem vyprávěl dva příběhy o~tom, jak zákony reagují na změny v~technologii. V jednom z~nich převážil zdravý rozum. V druhém byl zdravý rozum odstrčen. Rozdíl mezi těmito dvěma příběhy byl v~síle opozice -- síla té strany sporu, která bránila stávající stav. V obou případech nová technologie ohrožovala staré zájmy. Ale jen v~jednom případě tyto zájmy měly sílu chránit se proti této nové konkurenční hrozbě.

Použil jsem tyto dva případy jako rámec války, o~níž je tato kniha. Neboť i nyní nová technologie nutí zákon reagovat. I nyní bychom se proto měli ptát, zda zákon podporuje nebo odmítá zdravý rozum. A jak vysvětlíme, že zdravý rozum zákon skutečně podporuje?

Jde-li o~pirátství, je pro zákon správné, aby chránil vlastníky copyrightu. Komerční pirátství, jak jsem ho popsal, je špatné a škodlivé a zákon by měl fungovat tak, aby mu zamezil. Pokud jde o~p2p sdílení, je snadné pochopit, proč stále chrání vlastníky: velká část sdílení je špatná, i když jiná velká část je neškodná. Pokud jde o~podmínky ochrany copyrightu u~Micky Mouse, je stále ještě možné pochopit, proč zákon prokazuje přízeň Hollywoodu: většina lidí neuznává důvody pro omezení podmínek copyrightu; je tedy stále ještě možné v~odporu vidět dobrou víru.

Když se ale vlastníci copyrightu brání návrhu jako je Eldredův zákon, pak je to příklad, který obnažuje sebestředný zájem řídící tuto válku. Tento zákon by osvobodil velké množství obsahu, který jinak zůstává nepoužitý. Vlastník by i nadále měl moc nad svými právy ke~svému obsahu. Jednoduše by osvobodil to, co Kevin Kelly nazývá „temným obsahem“, jenž plní archívy na celém světě. Takže když se válečníci brání takové změně, měli bychom jim položit jednu jednoduchou otázku:

Co tento průmysl doopravdy chce?

S nepatrným úsilím by válečníci mohli ochránit svůj obsah. Takže úsilí blokovat něco jako Eldredův zákon je úsilím zajišťujícím, že se už nic víc nedostane do veřejného vlastnictví. Je to další krok k~zajištění toho, že volná díla ve~veřejném vlastnictví nikdy nebudou představovat konkurenci, že nebude žádný užitek z~obsahu, který není komerčně regulován, a že se žádný obsah nevyužije komerčně bez jejich svolení.

Odpor vůči Eldredovu zákonu ukazuje, jak extrémní je druhá strana. Lobby s~největší mocí ze~všech, nejvíc sexy a dobře milovaná, ve~skutečnosti usiluje nikoli o~ochranu „vlastnictví“, ale o~odmítnutí tradice. Jejich úsilím není jednoduše chránit, co je jejich. Usilují o~to, aby zajistili, že všechno, co existuje, je jejich.

Není těžké pochopit, proč se na to dívají takto. Není těžké vidět, proč by měli prospěch z~toho, kdyby se odstranila konkurence ze~strany volných děl spojených s~Internetem. Tak jako se RCA bála konkurence ze~strany FM, tihle se bojí konkurence volných děl napojených na veřejnost, která má prostředky na tvoření a sdílení svých vlastních výtvorů.

Co je těžké pochopit, je proč se na to takhle dívá veřejnost. Je to jako kdyby zákon považoval přelet letadla za nedovolené vstoupení na pozemek. MPAA se zastává Causbyů a vyžaduje, aby byla respektována jejich práva k~zapadlému a neužitečnému vlastnictví, aby tito zapadlí a zapomenutí držitelé copyrightu mohli blokovat pokrok jiných.

To vše vypadá, jako by to jednoduše vyplývalo z~bezproblémového uznání běžného „vlastnictví“ i v~duševním vlastnictví. Zdravý rozum to podporuje a dokud to bude podporovat, budou se snášet útoky na technologii Internetu. Důsledkem bude rostoucí „společnost povolení“. Minulost může být kultivována jen tehdy, můžete-li identifikovat vlastníka a získat svolení stavět na jeho díle. Budoucnost bude řízena touto mrtvou (a často nedohledatelnou) rukou minulosti.

% Stránka 21
\chapter*{Závěr}
\markboth{\MakeUppercase{Závěr}}{\MakeUppercase{Závěr}}\addcontentsline{toc}{part}{Závěr}
\href{http://newjobdescriptions.com/job-description-template.htm}{\textsf{job description template}}
\href{http://therothirarules.com/}{\textsf{roth ira}}
\href{http://bestdrivingschools.org/}{\textsf{driving school}}

Na světě existuje více než 35 milionů lidí nakažených virem AIDS. Dvacet pět milionů z~nich žije v~subsaharské Africe. Sedmnáct milionů z~nich již zemřelo. Sedmnáct milionů Afričanů procentuálně odpovídá sedmi milionům Američanů. Důležité ovšem je, že to je sedmnáct milionů Afričanů.

AIDS je nevyléčitelná choroba, ale existují léky zpomalující její postup. Tyto antiretrovirální terapie jsou stále jen experimentální, ale mají již dramatický účinek. Ve Spojených státech mohou pacienti s~AIDS, kteří pravidelně užívají tyto léky, očekávat prodloužení života o~deset až dvacet let. Někteří tak díky těmto lékům svou chorobu téměř nevnímají.

Tyto léky jsou drahé. Když byly poprvé uvedeny ve~Spojených státech, stály něco mezi 10\,000 a 15\,000 dolary na osobu a rok. Dnes některé stojí 25\,000 dolarů na rok. Při těchto cenách si je samozřejmě žádný africký národ nemůže dovolit pro většinu své populace: 15\,000 dolarů je třicetinásobek hrubého národního produktu na hlavu v~Zimbabwe. Při takových cenách jsou naprosto nedostupné.\footnote{Commission on Intellectual Property Rights, „Final Report: Integrating Intellectual Property Rights and Development Policy“ (Londýn, 2002), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#55}}. Podle tiskové zprávy World Health Organization z~9. července 2002 se k~potřebným lékům dostalo pouze 230\,000 lidí (polovina z~nich byla v~Brazílii) z~6 milionů, které je potřebovaly. }

Ceny jsou vysoké nikoli kvůli tomu, že by látky na výrobu těchto léků byly drahé. Jejich ceny jsou vysoké, protože jsou chráněny patenty. Firmy, které vyrobily tyto život zachraňující směsi, se těší alespoň dvacetiletému monopolu na své vynálezy. Používají moc monopolu, aby vyždímaly z~trhu, co se jen dá. Tato moc je pak používána k~udržení vysokých cen.

Je mnoho lidí, kteří jsou skeptičtí vůči patentům, obzvláště patentům na léky. Já osobně skeptický nejsem. Ve skutečnosti je ze~všech oblastí výzkumu, které mohou být podpořeny patenty, výzkum léků podle mého názoru tím nejprůhlednějším případem toho, kde je patentů zapotřebí. Patent poskytuje výrobci léků určitou jistotu, že bude-li úspěšný při objevení nového léku na léčbu nějaké nemoci, bude moci získat zpět svou investici a ještě k~tomu něco navíc. To je z~pohledu společnosti mimořádně vysoká motivace. Byl bych tím posledním, kdo by požadoval, aby to zákony zrušily, alespoň bez dalších změn.

Jedna věc je podporovat patenty, dokonce i patenty na léky. Druhá věc je ale určit, jak se nejlépe vypořádat s~krizí. A tak když si afričtí lídři začali uvědomovat škody způsobené AIDS, hledali způsob, jak importovat léčbu HIV s~náklady významně pod tržní cenou.

V roce 1997 Jihoafrická republika (JAR) učinila pokus. Schválila zákon, který povoloval dovoz patentovaných léků, které byly vyrobeny nebo prodávány na jiném zahraničním trhu se svolením vlastníka patentu. Pokud byl lék prodáván například v~Indii, mohl být dovezen do Afriky z~Indie. To se nazývá „paralelní import“ a ten je běžně povolen podle mezinárodního obchodního práva a je výslovně povolen uvnitř Evropské unie.\footnote{Viz Peter Drahos a John Braithwaite, Information Feudalism: Who Owns the Knowledge Economy? (New York: The New Press, 2003), str. 37. }

Avšak vláda Spojených států se tomuto zákonu bránila. A nejen to. Mezinárodní asociace duševního vlastnictví (IIPA) charakterizovala situaci následovně: „Vláda USA činila nátlak na Jihoafrickou republiku ... aby nedovolila povinné licencování ani paralelní dovozy.“\footnote{International Intellectual Property Institute (IIPI), Patent Protection and Access to HIV/AIDS Pharmaceuticals in Sub-Saharan Africa, a Report Prepared for the World Intellectual Property Organization (Washington, D.C., 2000), str. 14, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#56}}. Pro vysvětlení sporu o~Jihoafrickou republiku viz Hearing Before the Subcommittee on Criminal Justice, Drug Policy, and Human Resources, House Committee on Government Reform, H. Rep., 1st sess., Ser. No. 106-126 (22. července 1999), str. 150-57 (výpověď Jamesa Lovea). } Prostřednictvím Úřadu obchodního zmocněnce (USTR) vláda požádala JAR, aby změnila tento zákon -- a aby dodala svému požadavku váhu, v~roce 1998 USTR přidal JAR na seznam zemí, na které je možné uvalit obchodní sankce. Ve stejném roce více než čtyřicet farmaceutických firem zahájilo řízení u~jihoafrických soudů napadajících počínání vlády. Ke Spojeným státům se pak připojily další vlády z~EU. Stěžovaly si stejně jako farmaceutické firmy na to, že JAR porušuje své závazky podle mezinárodního práva poškozováním určitého typu patentů -- farmaceutických patentů. Vlády v~čele se Spojenými státy požadovaly, aby JAR respektovala tyto patenty tak, jako respektuje jakýkoli jiný patent, bez ohledu na vliv na léčbu AIDS v~JAR.\footnote{International Intellectual Property Institute (IIPI), Patent Protection and Access to HIV/AIDS Pharmaceuticals in Sub-Saharan Africa, a Report Prepared for the World Intellectual Property Organization (Washington, D.C., 2000), str. 15. }

Měli bychom intervenci Spojených států uvést do kontextu. Bezpochyby nejsou patenty tím nejdůležitějším důvodem, proč Afričané nemají přístup k~lékům. Chudoba a naprostá absence účinné infrastruktury zdravotní péče jsou mnohem větší překážkou. Ať už jsou však patenty tím nejdůležitějším důvodem nebo ne, cena léků nemá žádný vliv na poptávku po nich -- a patenty ovlivňují cenu. A tak, ať už masivní nebo okrajový, účinkem intervence naší vlády bylo zastavení toku léků do Afriky.

Zastavením toku léčebných prostředků proti HIV do Afriky vláda Spojených států nešetřila léky pro občany Spojených států. Tohle není jako s~pšenicí (když ji snědí, my nemůžeme); tok, který Spojené státy svou intervencí zastavily, byl ve~svém důsledku tok znalostí: informace o~tom, jak vzít chemické substance v~Africe existující a přeměnit je na léky, které by zachránily 15 až 30 milionů životů.

Intervence Spojených států dokonce ani nechránila zisky firem ve~Spojených státech vyrábějících léky -- alespoň ne významně. Nebylo to tak, že by tyto země byly schopny koupit léky za ceny, jež výrobci léků požadovali. Opakuji, Afričané jsou příliš chudí na to, aby si mohli dovolit tyto léky za nabízené ceny. Zastavení paralelních importů těchto léků by nijak výrazně nezvýšilo prodeje amerických firem.

Místo toho argumentem pro zamezení toku informací potřebného pro záchranu milionů životů byla neporušitelnost vlastnictví.\footnote{Viz Sabin Russell, „New Crusade to Lower AIDS Drug Costs: Africa's Needs at Odds with Firms' Profit Motive“, San Francisco Chronicle, 24. května 1999, str. A1, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#57}} („compulsory licenses and gray markets pose a threat to the entire system of intellectual property protection“); Robert Weissman, „AIDS and Developing Countries: Democratizing Access to Essential Medicines“, Foreign Policy in Focus 4: str. 23 (srpen 1999), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#58}} (describing U.S. policy); John A. Harrelson, „TRIPS, Pharmaceutical Patents, and the HIV/AIDS Crisis: Finding the Proper Balance Between Intellectual Property Rights and Compassion, a Synopsis“, Widener Law Symposium Journal (jaro 2001): str. 175. } Tyto léky se neměly dostat do Afriky, protože by byla poškozena práva „duševního vlastnictví“. Byl to princip důležitosti práv „duševního vlastnictví“, který vedl vládní činitele k~intervenci proti jihoafrické politice vůči AIDS.

Podívejme se na věc z~odstupu. Za třicet let se naše děti ohlédnou zpět a zeptají se, jak jsme to mohli připustit? Jak jsme mohli dovolit takovou politiku, jejíž přímou cenou bylo urychlení smrti 15 až 30 milionů Afričanů, a jejíž jediný skutečný prospěch by bylo prosazování „neporušitelnosti“ nějaké myšlenky? Jak by vůbec bylo možné ospravedlnit politiku, jejímž výsledkem je tak mnoho mrtvých? Co je to vlastně za nesmysl dovolující tak mnoho mrtvých kvůli takové abstrakci?

Někteří obviňují farmaceutické firmy, ale já ne. Jsou to podniky. Jejich manažeři mají zákonem nařízeno, aby pro svůj podnik vydělávali peníze. Prosazují určitou patentovou politiku nikoli kvůli ideálům, ale proto, že je to politika, která jim vydělá nejvíce peněz. A nejvíce peněz jim vydělá jen díky určité deformaci v~našem politickém systému -- deformaci, za niž farmaceutické firmy určitě nejsou odpovědné.

Tato deformace je selháním integrity našich politiků, neboť výrobci léků by velmi rádi -- jak říkají a já jim to věřím -- prodávali své léky tak levně, jak jen by mohli do afrických zemí i jinam. Museli by vyřešit, aby se tyto léky nedostaly zpět do Spojených států, ale to jsou už jen technické problémy. Ty lze překonat.

Jiný problém však vyřešit nejde. Je to strach z~vysokých politiků, kteří by povolali prezidenty výrobců léků před Senát nebo parlament, a ptali by se: „Jak je možné, že můžete prodávat tento lék na HIV v~Africe jednu tabletu za pouhý 1 dolar, zatímco Američana by ten stejný lék stál 1500 dolarů?“ A jelikož na tuto otázku neexistuje „normální“ odpověď, výsledkem by bylo zavedení regulace cen v~Americe. Výrobci léků se tedy vyhýbají této spirále tím, že se vyhnou prvnímu kroku. Posilují názor, že majetek by měl být nedotknutelný. Přisvojí si racionální strategii v~iracionálním kontextu s~nezamýšleným důsledkem možných milionů mrtvých. A tato racionální strategie se pak promítá do tohoto ideálu -- neporušitelnosti myšlenky zvané „duševní vlastnictví“.

Takže až vás s~tím zdravý rozum vašeho dítěte bude konfrontovat, co mu řeknete? Když zdravý rozum jeho generace nakonec odmítá to, co jsme udělali, jak obhájíme, co jsme udělali? Jak to zdůvodníme?

Rozumná patentová politika by mohla významně podpořit patentový systém, aniž by se přitom uplatňovala na každého a kdekoli stejným způsobem. Právě tak, jako by rozumná politika copyrightu mohla významně podpořit systém copyrightu, aniž by musela dokonale a navždy regulovat šíření kultury, mohla by i rozumná patentová politika významně podpořit patentový systém, aniž by musela blokovat šíření léků do země, jež v~žádném případě není dost bohatá na to, aby si mohla dovolit tržní ceny. Rozumná politika, jinými slovy, by mohla být vyváženou politikou. Po většinu naší historie byly politiky copyrightu a patentů vyvážené právě v~tomto smyslu.

My jsme však jako kultura ztratili tento smysl pro vyváženost. Ztratili jsme kritické oko, které nám pomáhá vidět rozdíly mezi pravdou a extremismem. Určitý majetkový fundamentalismus bez propojení s~naší tradicí nyní ovládá tuto kulturu – dělá to bizarně a s~následky mnohem závažnějšími pro šíření myšlenek a kultury než téměř jakékoli samostatné politické rozhodnutí, které jako demokracie učiníme.

Jednoduchá myšlenka nás oslepuje a pod příkrovem tmy se děje mnohé, co by většina z~nás odmítla, pokud bychom se rozhlédli. Takto nekriticky přijímáme myšlenku vlastnictví myšlenek, že si ani nevšimneme, jak nehorázné je upírat myšlenky lidem, kteří bez nich umírají. Takto nekriticky přijímáme myšlenku vlastnictví v~kultuře, že ji nezpochybníme ani tehdy, když nám kontrola tohoto vlastnictví bere schopnost demokraticky rozvíjet naši kulturu. Naší zdravý rozum se stává slepým. A výzvou pro každého, kdo by si nárokoval právo kultivovat naši kulturu, je nalézt způsob, jak přimět zdravý rozum znovu otevřít oči.

V této chvíli zdravý rozum podřimuje, neexistuje žádná revolta. Ještě nevidí, o~čem by ta revolta mohla být. Extremismus, který ovládá debatu, předkládá účelové myšlenky, které vypadají přirozeně. Napomáhají tomu i současné instituce à la bývalá RCA. Vedou zběsilou válku proti „pirátství“ a devastují tvořivost v~kultuře. Obhajují myšlenku „tvůrčího vlastnictví“ a přitom transformují skutečné tvůrce do role pouhých moderních vazalů. Jsou uráženi myšlenkou, že práva by měla být vyvážená, i když každý z~hlavních hráčů by v~této válce o~obsah mohl na vyváženějším modelu získat. To pokrytectví je vidět na míle daleko, jenže ve~městě jako Washington si toho nikdo ani nevšimne. Mocné lobbistické skupiny, komplikovanost záležitostí a šíře pozornosti MTV vytvářejí pro svobodnou kulturu velmi svízelnou situaci.

V srpnu 2003 vypukla ve~Spojených státech bitva kvůli rozhodnutí Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) o~zrušení schůze.\footnote{Jonathan Krim, “The Quiet War over Open-Source”, Washington Post, 21. srpna 2003, str. E1, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#59}}; William New, “Global Group's Shift on 'Open Source' Meeting Spurs Stir”, National Journal's Technology Daily, 19. srpna 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#60}}; William New, “U.S. Official Opposes 'Open Source' Talks at WIPO”, National Journal's Technology Daily, 19. srpna 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#61}}. } Na požadavek širokého spektra různých zájmových skupin se WIPO rozhodla uspořádat schůzi na téma „otevřené a kolaborativní projekty při vytváření veřejných statků“. To jsou projekty, které úspěšně vytvořily veřejné statky, aniž by spoléhaly výhradně na soukromé použití duševního vlastnictví. Příklady zahrnují Internet a World Wide Web, které byly vyvinuty na základě veřejně dostupných protokolů. Mezi příklady nechyběl ani vznikající trend podporování otevřeného akademického tisku, včetně projektu Public Library of Science (Veřejné vědecké knihovny), který blíže rozvedu v~kapitole Doslov. Zahrnovaly projekt vývoje jednotlivých nukleotidů (SNP, single nucleotide polymorphism), které jsou považovány za velmi významné pro výzkum v~biomedicíně. (Tento neziskový projekt zahrnoval konsorcium Wellcome Trust a farmaceutické a technologické firmy, včetně Amersham Biosciences, AstraZeneca, Aventis, Bayer, Bristol-Myers Squibb, Hoffmann-La Roche, Glaxo-SmithKline, IBM, Motorola, Novartis, Pfizer a Searle.) Příklady zahrnovaly Global Positioning System (GPS), který Ronald Reagan uvolnil krátce po roce 1980. A zahrnovaly „open source a svobodný software“.

Cílem schůze bylo posoudit tento široký záběr projektů z~jedné společné perspektivy, sice že žádný z~těchto projektů nespočíval na extremismu duševního vlastnictví. Místo toho ve~všech těchto projektech bylo duševní vlastnictví vyváženo dohodami vedoucími k~udržení otevřeného přístupu nebo se uplatnilo omezení na způsob, jakým je možné použít vlastnické nároky.

Z pohledu této knihy nemohla být tato konference lepší.\footnote{Musím říci, že jsem jedním z~těch, kdo WIPO o~uspořádání konference WIPO žádali. } Projekty v~jejím rámci zahrnovaly jak komerční, tak nekomerční činnost. Primárně se týkaly vědy, ale pojímaly ji z~mnoha perspektiv. A WIPO byla ideálním místem pro tuto diskusi, protože jde o~výjimečnou mezinárodní organizaci, která se zabývá problematikou duševního vlastnictví.

Jednou jsem byl dokonce veřejně nařčen, že jsem tuto skutečnost u~WIPO neuznal. V únoru 2003 jsem poslal příspěvek na přípravnou konferenci Celosvětového summitu o~informační společnosti (WSIS, World Summit on the Information Society). Na tiskové konferenci před přednesením příspěvku jsem byl dotázán, o~čem hodlám mluvit. Odpověděl jsem, že se chci zmínit o~potřebě vyváženosti duševního vlastnictví při rozvoji informační společnosti. Moderátorka tiskové konference mě okamžitě přerušila, aby mě i shromážděné reportéry informovala, že na WSIS nebude diskutována žádná otázka na téma duševního vlastnictví, neboť tyto otázky byly výhradní doménou WIPO. V mojí připravené přednášce jsem ve~skutečnosti učinil záležitost duševního vlastnictví relativně nepodstatnou. Ale po tomto překvapujícím výroku jsem učinil duševní vlastnictví hlavním a jediným tématem mé přednášky. Nebylo možné mluvit o~„informační společnosti“, aniž by se mluvilo o~rozsahu informací a kultury, která by byla svobodná. Moje přednáška moderátorku zrovna moc nepotěšila. Měla nepochybně pravdu v~tom, že téma ochrany duševního vlastnictví bylo normálně věcí WIPO. Ale z~mého pohledu jsme se nemohli bavit o~tom, jak moc je třeba podporovat duševní vlastnictví, protože se vytratila samotná myšlenka vyváženosti duševního vlastnictví.

Takže ať už WSIS může nebo nemůže diskutovat o~vyváženosti duševního vlastnictví, myslel jsem si, že je samozřejmé, že WIPO může a měla by. A proto schůzka o~„otevřených a kolaborativních projektech za účelem vytvoření veřejných statků“ vypadala naprosto přiměřená i v~rámci programu WIPO.

Ale na tom seznamu je jeden projekt, který je vysoce kontroverzní, alespoň mezi lobbisty. Tímto projektem je „open source a svobodný software“. Obzvláště Microsoft je v~diskusích na toto téma opatrný. Z jeho perspektivy by konference diskutující open source a svobodný software byla něco jako konferencí probírající operační systém firmy Apple. Jak open source, tak svobodný software konkuruje softwaru od Microsoftu. Mnoho vlád celého světa začalo zkoumat, jestli by se pro jejich interní potřeby nedal použít spíše open source nebo svobodný software než „komerční software“.

Nemíním se zde pouštět do této debaty. Je to důležité jen k~vysvětlení toho, že rozdíl nespočívá mezi komerčním a nekomerčním software. Existuje mnoho důležitých firem, které zásadním způsobem závisí na open source a svobodném softwaru -- nejvýznamnější z~nich je IBM. IBM se stále více zaměřuje na operační systém GNU/Linux, nejslavnější počin „svobodného softwaru“. IBM je dost významnou komerční entitou, takže podpora “open source a svobodného softwaru“ není namířena proti komerčním subjektům. Naopak, je to podpora způsobu vývoje softwaru, který se liší od způsobu vývoje Microsoftu.\footnote{Postoj Microsoftu k~svobodnému a open-source softwaru je složitější. Jak opakovaně uvedl, nemá problém s~„open-source“ softwarem a softwarem ve~veřejném vlastnictví. Jeho úhlavním nepřítelem je „svobodný software“ licencovaný pod „copyleftem“, který vyžaduje uplatnění stejných licenčních podmínek i pro odvozená díla. Viz Bradford L. Smith, “The Future of Software: Enabling the Marketplace to Decide”, Government Policy Toward Open Source Software (Washington, D.C.: AEI-Brookings Joint Center for Regulatory Studies, American Enterprise Institute for Public Policy Research, 2002), str. 69, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#62}}. Viz také Craig Mundie, Microsoft senior vice president, The Commercial Software Model, diskuse na New York University Stern School of Business (3. května 2001), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#63}}. }

Pro naše účely je důležitější, že podpora „open source a svobodného software“ není namířena proti copyrightu. „Open source a svobodný software“ není softwarem ve~veřejném vlastnictví. Naopak, tak jako software Microsoftu, majitelé copyrightu svobodného a otevřeného softwaru jasně trvají na tom, aby podmínky jejich licence k~software byly respektovány těmi, kdo si svobodný a otevřený software používají. Podmínky této licence jsou bezpochyby odlišné od podmínek licence ke~komerčnímu softwaru. Svobodný software licencovaný pod General Public License (GPL) například vyžaduje, aby každý, kdo pozmění a dále šíří tento software, zpřístupnil zdrojový kód. Tento požadavek je však možný jen v~případě, že se copyright vztahuje i na software. Kdyby software nebyl chráněný copyrightem, pak by svobodný software nemohl na svých uživatelích uplatňovat takové požadavky. Je tedy závislý na autorském zákoně stejně jako Microsoft.

Je tedy pochopitelné, že jako soukromý vývojář softwaru by Microsoft byl proti takové WIPO konferenci, a také je pochopitelné, že by použil své lobbisty, aby přiměl vládu Spojených států, aby byla také proti. A to je skutečně to, o~čem bylo napsáno, že se stalo. Podle Jonathana Krima z~Washington Post se lobbistům Microsoftu podařilo přimět vládu Spojených států, aby vetovala tuto konferenci.\footnote{Krim, “The Quiet War over Open-Source”, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#64}}. } A bez podpory vlády byla konference zrušena.

Nevyčítám Microsoftu, že udělal v~rámci zákona něco, co může prospět jeho vlastním zájmům. A lobbování ve~vládě prostě v~rámci zákona je. Na jeho lobbování nebylo nic překvapivého a už vůbec nebylo překvapivé, že nejmocnější výrobce softwaru ve~Spojených státech uspěl ve~svém lobbovacím úsilí.

Co však bylo překvapivé, bylo odůvodnění vlády Spojených států, kterým se postavila proti konferenci. Opět, jak o~tom podal zprávu Krim, Lois Bolandová, výkonná ředitelka mezinárodních vztahů Patentového úřadu USA vysvětlila, že „open source software jde proti poslání WIPO, jejímž úkolem je prosazovat práva duševního vlastnictví.“ Zaznamenán je i její další výrok: „Uspořádat konferenci, jejímž účelem je zříci se nebo vzdát se takových práv, nám připadá v~rozporu s~cíli WIPO.“

Tyto výroky jsou šokující z~mnoha perspektiv.

Zaprvé, jsou prostě nepravdivé. Jak jsem popsal, většina open source a svobodného software zásadně spočívá na právech duševního vlastnictví zvaného „copyright“. Bez něj by omezení uplatňovaná těmito licencemi nefungovala. Takže říci „jde proti“ poslání prosazování práv duševního vlastnictví odhaluje mimořádnou trhlinu v~chápání – takovou chybu lze omluvit u~studenta práv v~prvním ročníku, ale jen s~rozpaky ji lze přijmout od vysokého vládního činitele zabývajícího se duševním vlastnictvím.

Zadruhé, kdo kdy řekl, že výhradním cílem WIPO bylo duševní vlastnictví „prosazovat“ v~maximální míře? Jak jsem byl upozorněn na přípravné konferenci pro WSIS, WIPO má zvažovat nejen jak nejlépe chránit duševní vlastnictví, ale také jaká je nejlepší rovnováha duševního vlastnictví. Jak ví každý ekonom a právník, obtížnou otázkou u~zákona o~duševním vlastnictví je právě toto vyvážení. Myslel jsem si však, že by tam nesporně měly být nějaké hranice. Mohli bychom se zeptat paní Bolandové, zda generické léky (léky založené na léčivech, jejichž patent již vypršel) jsou v~rozporu s~posláním WIPO. Oslabuje veřejná doména duševní vlastnictví? Bylo by lepší, kdyby protokoly Internetu byly patentovány?

Zatřetí, i kdybychom uvěřili, že účelem WIPO bylo maximalizovat práva duševního vlastnictví, v~naší tradici jsou práva duševního vlastnictví držena soukromými osobami a korporacemi. Oni se musí rozhodnout, co s~těmito právy udělají, protože – opakuji -- jsou to jejich práva. Pokud se chtějí „zříci“ nebo „vzdát“ svých práv, je to, v~rámci naší tradice, naprosto přiměřené. Když Bill Gates věnuje přes 20 miliard dolarů na celosvětovou dobročinnost, není to nekonzistentní s~cíli systému vlastnictví. To je naopak přesně o~tom, o~čem systém vlastnictví má být: dávat jednotlivcům právo rozhodovat o~tom, jak naloží se svým majetkem.

Jestliže paní Bolandová říká, že je něco špatně u~konference, „jejímž účelem je zříci nebo vzdát se takových práv“, říká tím vlastně, že WIPO má zájem vstupovat do osobních voleb soukromých osob, které mají práva duševního vlastnictví. Že je cílem WIPO zamezit soukromým osobám „zříci se“ nebo „vzdát se“ svého práva duševního vlastnictví. Že zájmem WIPO je nejen maximalizovat práva duševního vlastnictví, ale také snažit se je uplatňovat tím nejextrémnějším a nejvíce omezujícím způsobem.

Takový systém vlastnictví má v~anglo-americké tradici svou dlouhou historii -- nazývá se feudalismus. Za feudalismu nejen že byl majetek držen relativně malým počtem soukromých osob a entit a nejen že byla práva spojená s~tímto majetkem mocná a rozsáhlá. Feudální systém měl navíc silný zájem na zajištění toho, aby držitelé majetku v~rámci tohoto systému neoslabovali feudalismus osvobozováním ovládaných lidí nebo majetků do volného trhu. Feudalismus závisel na maximálním ovládání a koncentraci. Bojoval proti každé svobodě, která by mohla narušit toto ovládání.

Jak uvádějí Peter Drahos a John Braithwaite, to je přesně ta volba, kterou teď děláme ohledně duševního vlastnictví.\footnote{Viz Drahos a Braithwaite, Information Feudalism, str. 210-20. } Budeme mít informační společnost, to je jisté. Naší jedinou volbou je, zda tato informační společnost bude svobodná nebo feudální. Trend směřuje k~té feudální.

Když tato bitva vypukla, blogoval jsem o~tom. Následovala oduševnělá debata v~diskusních sekci. Paní Bolandová měla mnoho zastánců, kteří se pokoušeli ukázat, proč její komentáře mají logiku. Byl tam ale jeden komentář, který mne obzvláště deprimoval. Anonymní přispěvatel napsal:

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{Georgi, špatně chápeš Lessiga: mluví jen o~tom, jaký by svět měl být („cílem WIPO a cílem kterékoli vlády by mělo být prosazování správné vyváženosti práv duševního vlastnictví, ne jen jednoduše prosazovat práva duševního vlastnictví“), a ne o~tom, jaký je. Kdybychom mluvili o~světě, jaký je, pak by samozřejmě Bolandová neřekla nic špatného. Ale ve~světě, jak si ho představuje Lessig, tam by tomu tak samozřejmě bylo. Vždycky rozlišuj mezi světem Lessiga a tím naším.}\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Při prvním čtením mi unikla ironie příspěvku. Četl jsem rychle a pomyslel jsem si, že přispěvatel podporuje myšlenku, že hledání vyváženosti je to, co by vláda měla dělat. (Moje kritika paní Bolandové samozřejmě nespočívala v~tom, zda hledá vyváženost nebo ne; kritizoval jsem, že její komentáře svědčily o~pochybení studenta prvního ročníku práv. Nedělám si žádné iluze o~extremismu naší vlády, ať už republikánů nebo demokratů. Moje jediná iluze je patrně o~tom, zda naše vláda má říkat pravdu nebo ne.)

Přispěvatel však zjevně tuto myšlenku nepodporoval. Naopak se posmíval samotné myšlence, že ve~skutečném světě by „cílem“ vlády mělo být „prosazování správné vyváženosti“ duševního vlastnictví. To mu zjevně připadalo bláhové. A byl přesvědčen o~tom, že to zjevně svědčí o~mém utopismu. „Typické pro osobu z~akademického prostředí,“ mohl přispěvatel pokračovat.

Rozumím kritice akademického utopismu. Patřím k~těm, co považují utopismus za pošetilý, a byl bych první, kdo si bude utahovat z~absurdity nerealistických ideálů akademiků vyskytujících se v~průběhu dějin (a ne jen v~dějinách naší země).

Jenže stane-li se pošetilým předpokládat, že role naší vlády by měla „hledat vyváženost“, pak mě klidně zařaďte mezi pošetilce, protože to pak znamená, že už je to opravdu zcela vážné. Má-li být každému zřejmé, že vláda nehledá vyváženost, že je jednoduše nástrojem nejmocnějších lobbistů, že myšlenka přimět ji k~jinému standardu je absurdní, že vyžadovat po ní, aby říkala pravdu a ne lži, je jen naivní, pak kým jsme se to my -- nejmocnější demokracie na světě -- stali?

Možná je to pošetilé očekávat od vysokého vládního úředníka, že bude říkat pravdu. Možné je pošetilé věřit, že vládní politika bude víc než služka nejmocnějších zájmů. Možná je pošetilé argumentovat, že bychom měli zachovat tradici, která nás provázela po většinu naší historie -- svobodnou kulturu.

Je-li tohle pošetilé, pak ať je tady víc pošetilců. A to brzy.

V tomto zápase jsou okamžiky naděje. A jsou tu i překvapivé okamžiky. Když FCC uvažovala o~uvolnění vlastnických pravidel, čímž by se dále zvýšila koncentrace vlastnictví médií, zformovala se proti této změně výjimečná dvoustranná koalice. Snad poprvé v~dějinách se zájmy tak odlišné jako NRA, ACLU, Moveon.org, William Safire, Ted Turner a CodePink Women for Peace zorganizovaly, aby čelily této změně politiky FCC. Neuvěřitelných 700.000 dopisů vyžadujících další projednání a jiný výsledek bylo posláno na FCC.

Tento aktivismus FCC nezastavil, ale brzy poté široká koalice v~Senátu hlasovala pro přehodnocení rozhodnutí FCC. Vyjednávací síla druhé strany, která vedla k~takovému hlasování, jen odhalila, jak mocným se toto hnutí stalo. Pro rozhodnutí FCC neexistovala žádná podstatná podpora, zato zde byla široká a vytrvalá podpora bojující proti koncentraci v~médiích.

I toto hnutí postrádá důležitý dílek skládačky. Velikost sama o~sobě není špatná. Svoboda není ohrožena tím, že pár lidí velmi zbohatne, nebo protože je zde jen hrstka velkých hráčů. Špatná kvalita Big Maců nebo čtvrtlibráků se sýrem (Quarter Pounders; vzpomeňte na Pulp Fiction :), pozn. překl.) neznamená, že se nedá sehnat dobrý hamburger někde jinde.

Nebezpečí koncentrace médií neplyne ze~samotné koncentrace, nýbrž z~feudalismu, který koncentrace vytváří. Nejde jen o~to, že je tady jen pár mocných firem, které ovládají stále rostoucí podíl v~médiích. Jde o~to, že koncentrace může vést k~přehnanému rozsahu práv -- majetkových práv ve~formě, kterou historie dosud nepoznala; to činí z~jejich velikosti problém.

Proto je důležité, že tak mnoho lidí se spojí a požaduje konkurenci a pestrost. Pokud v~tom ale uvidíme pouze boj proti velikosti, nepůjde o~nic nového a překvapivého. My Američané máme dlouhou historii boje proti „velkým“, ať už jsme to dělali moudře nebo ne. Není nic nového, že bychom mohli být opět motivováni k~boji s~„velkými“.

Nové a velmi důležité by bylo, kdyby se stejný počet lidí spojil k~boji proti stoupajícímu extremismu obsaženému v~myšlence „duševního vlastnictví“. Nebylo by to důležité proto, že by vyváženost byla cizí naší tradici; ve~skutečnosti, jak jsem dříve uvedl, vyváženost je vlastně naší tradicí. Důležitou roli by to hrálo, poněvadž jsme si odvykli kriticky uvažovat o~tom, čemu říkáme „vlastnictví“.

Kdybychom byli Achillem, tohle by byla naše pata. To by bylo dějištěm naší tragédie.

Když píšu tato závěrečná slova, jsou noviny plné příběhů o~soudních jednáních RIAA proti téměř třem stovkám soukromých osob.\footnote{John Borland, “RIAA Sues 261 File Swappers”, CNET News.com, 8. září 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#65}}; Paul R. La Monica, “Music Industry Sues Swappers”, CNN/Money, 8. září 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#66}}; Soni Sangha and Phyllis Furman with Robert Gearty, “Sued for a Song, N.Y.C. 12-Yr-Old Among 261 Cited as Sharers”, New York Daily News, 9. září 2003, 3; Frank Ahrens, “RIAA's Lawsuits Meet Surprised Targets; Single Mother in Calif., 12-Year-Old Girl in N.Y. Among Defendants”, Washington Post, 10. září 2003, str. E1; Katie Dean, “Schoolgirl Settles with RIAA”, Wired News, 10. září 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#67}}. } Eminem byl právě zažalován za „samplování“ hudby někoho jiného.\footnote{Jon Wiederhorn, “Eminem Gets Sued . . . by a Little Old Lady”, mtv.com, 17. září 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#68}}. } Příběh Boba Dylana, který „okradl“ japonského autora, právě dozněl.\footnote{Kenji Hall, Associated Press, “Japanese Book May Be Inspiration for Dylan Songs”, Kansascity.com, 9. července 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#69}}. } Jistý člověk z~Hollywoodu, který trvá na své anonymitě, podává zprávu „o úžasném rozhovoru lidí ze~studií. Mají pozoruhodný [starý] obsah, který by velmi rádi použili, ale nemohou si dovolit urovnání práv. Mají spoustu mladých, kteří by s~tím obsahem udělali divy, ale byla by zapotřebí armáda právníků, aby to napřed urovnali.“ Kongresmani mluví o~použití počítačových virů za účelem napadení počítačů, u~kterých je podezření, že pomáhají porušovat zákon. Univerzity vyhrožují vyloučením studentů, které používají počítače pro sdílení obsahu.

Jenže na druhé straně Atlantiku BBC právě oznámila, že vybuduje „kreativní archiv“, ze~kterého si britští občané mohou stáhnout obsah vytvořený BBC, a konvertovat, mixovat a vypalovat ho.\footnote{“BBC Plans to Open Up Its Archive to the Public”, BBC press release, 24. srpna 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#70}}. } A v~Brazílii ministr kultury Gilberto Gil, který je hvězdou brazilské lidové hudby, se připojil ke~Creative Commons, aby uvolnil obsah a osvobodil licence v~této latinskoamerické zemi.\footnote{“Creative Commons and Brazil”, Creative Commons Weblog, 6. srpna 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#71}}. }

Vyprávěl jsem ponurý příběh. Pravda je někde mezi. Technologie nám dala novou svobodu. Někteří lidé začínají chápat, že tato svoboda nemusí znamenat anarchii. Můžeme přinést svobodnou kulturu do jednadvacátého století, aniž by umělci ztráceli a aniž by byl zničen potenciál digitální technologie. Bude zapotřebí trochu popřemýšlet, a co je důležitější, budeme muset mít vůli k~přeměně dnešních firem typu RCA na moderní Causbyovy.

Zdravý rozum se musí vzepřít. Musí jednat a osvobodit kulturu. A to brzy, má-li se tento potenciál kdy využít.

% Stránka 22
\chapter*{Doslov}
\markboth{\MakeUppercase{Doslov}}{\MakeUppercase{Doslov}}\addcontentsline{toc}{chapter}{Doslov}
\lettrine{A}{}lespoň několik z~těch, kteří dočetli až sem, se mnou bude souhlasit, že musíme změnit směr, kterým se ubíráme. V závěrečných úvahách této knihy bych rád probral možnosti, jak toho dosáhnout.

Dělím tyto možnosti na dvě skupiny: do první spadají věci, které může každý udělat teď, a do té druhé věci vyžadující spolupráci zákonodárců. Kdybychom si měli vzít ponaučení z~příběhu proměny zdravého rozumu, pak by to zajisté byla skutečnost, že je zapotřebí mnoha lidí, kteří přemýšlí o~téže věci.

Jinými slovy, tohle hnutí musí začít v~ulicích. Musí přitáhnout významné množství rodičů, učitelů, knihovníků, tvůrců, autorů, hudebníků, filmařů, vědců. Všichni budou vyprávět tento příběh svými vlastními slovy a sdělí svému okolí, proč je tato bitva natolik důležitá.

Jakmile začne působit v~ulicích, má určitou šanci, aby jeho vliv zasáhl Washington. Stále máme demokracii. Co si lidé myslí, je důležité. Ne sice tak, jak by důležité být mělo (přinejmenším pokud je RCA v~opozici), ale jejich mínění má svou váhu. A proto v~následujících odstavcích načrtávám změny, jež by Kongres měl udělat k~většímu posílení svobodné kultury.

% Stránka 23
\section*{My, teď}
\markright{\MakeUppercase{My, teď}}\addcontentsline{toc}{section}{My, teď}
\lettrine{Z}{}dravý rozum je s~bojovníky za copyright, protože debata probíhá mezi dvěma extrémy -- jako naprosté buď anebo: buď vlastnictví nebo anarchie, buď totální kontrola nebo není umělcům zaplaceno. Jestli má tohle být na výběr, pak by měli bojovníci zvítězit.

Ta chyba je v~předem vyloučené střední cestě. V této debatě jsou extrémy, ale je tam i něco jiného. Jsou tam ti, kteří jsou přesvědčeni o~maximalistickém copyrightu -- „Všechna práva vyhrazena“ -- a ti, kteří copyright odmítají -- „Žádná práva nevyhrazena“. Ti se „Všemi právy vyhrazenými“ si myslí, že byste měli požádat o~svolení, než jakýmkoli způsobem „použijete“ práci pod copyrightem. Ti s~„Žádnými právy nevyhrazenými“ si myslí, že byste měli mít možnost naložit s~obsahem podle libosti, bez ohledu na to, zda máte svolení nebo ne.

Když byl internet spuštěn, jeho počáteční architektura se klonila spíše směrem k~„Žádná práva nevyhrazena“. Obsah bylo možné kopírovat bezvadně a levně; práva nebylo možné snadno kontrolovat. Takže, nezávisle na přání kohokoli, skutečný režim copyrightu v~rámci původního návrhu internetu byl „Žádná práva nevyhrazena“. Obsah byl „brán“ nezávisle na právech. Všechna práva byla skutečně nechráněna.

Tento prvotní přístup měl za následek reakci (opačnou, ale ne úplně rovnocennou) vlastníků copyrightu. Jejich reakce je tématem této knihy. Prostřednictvím zákonů, sporů a změn v~návrhu sítě byli vlastníci copyrightu schopni změnit základní charakter prostředí původního Internetu. Nastavovala-li původní architektura obecně „žádná práva nevyhrazena“, budoucí architektura ji nastaví obecně na „všechna práva vyhrazena“. Architektura a zákon kolem návrhu Internetu bude stále více vytvářet prostředí, ve~kterém jakékoli použití obsahu vyžaduje svolení. Svět dnešního Internetu „vystřihni a zkopíruj“ se změní na svět tvůrcovy noční můry „získej svolení na vystřihni a zkopíruj“.

Bylo by zapotřebí nějakého způsobu střední cesty -- ani „všechna práva vyhrazena“, ani „žádná práva nevyhrazena“, ale „některá práva vyhrazena“, tedy způsob, jak uznávat práva copyrightu, ale umožnit tvůrcům použít svobodný obsah, který se jim hodí. Jinými slovy, potřebujeme způsob, jak obnovit množinu svobod, kterou jsme mohli dříve volně užívat.

\section*{Obnova svobod dříve užívaných: příklady}
Pokud odhlédnete od bitvy, kterou jsem zde popsal, uvidíte tento problém v~jiných kontextech. Zamyslete se nad soukromím. Než se objevil Internet, většina z~nás se nemusela moc starat o~údaje o~našich životech, která jsme předávali do světa. Když jste vešli do knihkupectví a prohlíželi jste si práce o~Karlu Marxovi, nemuseli jste se obávat, že byste museli své zájmy vysvětlovat svým sousedům nebo šéfovi. „Soukromí“ vašich zájmů bylo zajištěno.

Čím to bylo zajištěno?

Tedy, budeme-li přemýšlet ve~smyslu uvažování, které jsem vysvětlil v~kapitole 10, vaše soukromí bylo zajištěno nevýkonnou architekturou shromažďování dat, a také tržním omezením (náklady) někoho, kdo by chtěl taková data shromažďovat. Pokud byste byli podezříváni ze~špionáže pro Severní Koreu a pracovali pro CIA, vaše soukromí by nepochybně zajištěno nebylo. Ale to jen proto, že CIA (doufejme) by informace shledala dostatečně cennými, aby utratila tisíce za vaše sledování. U většiny z~nás se však (opět, doufejme) sledování nevyplatí. Vysoce nevýkonná architektura skutečného prostoru znamená, že se všichni můžeme těšit celkem značnému množství soukromí. Takové soukromí je nám zajištěno potřebou vtírat se. Nikoli zákony (neexistuje žádný zákon chránící „soukromí“ na veřejnosti), a na mnoha místech ani společenskými normami (slídění a klepy jsou jen zábava), nýbrž náklady, kterými vtírání dopadá na každého, kdo by chtěl slídit.

Vstupme na Internet, kde náklady zejména na sledování prohlížení se staly nepatrnými. Jste-li zákazníky Amazonu, při prohlížení stránek jsou sbírána data o~tom, na co jste se dívali. Víte o~tom, protože na okraji stránky je seznam „naposledy prohlížených“ stránek. A teď, díky architektuře internetu a funkci cookies na internetu, je snadnější data sbírat než nesbírat. Vtírání zmizelo, a tak „soukromí“ chráněné vtíráním zmizelo také.

Amazon jistě není problém. Ale můžeme si začít dělat starosti u~knihoven. Patříte-li k~těch bláznivým levičákům, kteří si myslí, že by lidé měli mít „právo“ prohlížet si v~knihovně cokoli, aniž by vláda věděla, do kterých knih jste nahlíželi (také patřím k~těmto levičákům), pak by vás tato změna v~technologii monitorování mohla zajímat. Jestliže se stane jednoduchým shromažďovat a třídit informace o~tom, co kdo dělá v~elektronickém prostoru, pak včerejší soukromí poskytované nutností vtírání zmizí.

Tato skutečnost vysvětluje tlak na definování „soukromí“ na Internetu. Je to jeho respektování, které technologie může likvidovat, a které bylo dříve chráněno nutností vtírání se, co vede mnohé k~usilování o~zákony, jež by měly plnit úlohu nutností vtírání.\footnote{Viz např. Marc Rotenberg, “Fair Information Practices and the Architecture of Privacy (What Larry Doesn't Get)”, Stanford Technology Law Review 1 (2001): str. 6-18, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#72}} (popisuje případy, v~nichž technologie určuje zásady soukromí). Viz také Jeffrey Rosen, The Naked Crowd: Reclaiming Security and Freedom in an Anxious Age (New York: Random House, 2004) (mapuje kompromisy mezi technologiemi a soukromím). } A ať už jste pro nebo proti těmto zákonům, je zde důležitý jejich princip. Musíme provádět kroky potvrzující zajištění svobody, která byla automaticky zajištěna dříve. Změna v~technologiích teď nutí ty, kteří věří v~soukromí, aby aktivně potvrzovali tam, kde dříve soukromí existovalo přirozeným způsobem.

Podobný příběh lze vyprávět o~zrození hnutí svobodného softwaru. Když začaly být počítače se softwarem komerčně dostupné, software -- jak zdrojové texty, tak binární soubory -- byl svobodný. Program napsaný pro počítač Data General nešlo provozovat na počítači IBM, takže se v~Data General ani IBM zrovna moc o~řízení svého softwaru nestarali.

To byl svět, do kterého se narodil Richard Stallman. A když byl vývojářem na MIT, zamiloval si komunitu, která vyvíjela [software] v~prostředí, kde si každý mohl svobodně bádat a kutit v~softwaru, který na počítačích běžel. A tak jako chytrý a talentovaný programátor se Stallman stal závislým na svobodě rozšiřovat nebo modifikovat práci jiných lidí.

V akademickém prostředí to není nijak radikální myšlenka. Na katedře matematiky si každý mohl hrát s~důkazem, který navrhl někdo jiný. Když jste si mysleli, že umíte nějaký teorém dokázat lépe, mohli jste si vzít něco, co vytvořil někdo jiný, a změnit to. Na katedře klasické literatury, jestliže jste byli přesvědčeni, že kolegův překlad právě objeveného textu nebyl perfektní, mohli jste ho vylepšit. Takže Stallmanovi přišlo normální, že by mělo jít měnit a vylepšovat kód, který běžel na počítači. To také představovalo znalosti. Proč by to nemělo být otevřeno kritice, jako cokoli jiného?

Na tuto otázku nikdo neodpověděl. Mezitím se změnila architektura plateb v~počítačových technologiích. Jakmile začalo být možné přenášet programy z~jednoho systému do druhého, začalo být ekonomicky přitažlivé (tedy aspoň pro někoho) skrýt [zdrojový] kód programu. Tak tomu bylo i v~případech, kdy výrobci začali prodávat periferní zařízení k~serverům. Kdybych mohl jednoduše vzít váš ovladač na tiskárnu a zkopírovat jej, bylo by pro mě jednodušší prodat tiskárnu na trhu než to bylo pro vás.

Tak se začala šířit praxe proprietárního kódu, a po roce 1980 se Stallman ocitl obklopen proprietárním kódem.

Svět svobodného softwaru byl vymazán změnou ekonomie počítačového vybavení. A věřil tomu, že kdyby pro to nic neudělal, pak by svoboda měnit a sdílet software byla zásadně oslabena.

Proto v~roce 1984 Stallman zahájil projekt na vytvoření svobodného operačního systému, aby přežila alespoň nějaká linie svobodného softwaru. Tak se zrodil projekt GNU, do nějž byl přidán kernel „Linuxu“ Linuse Torvaldse, aby tak vznikl GNU / Linux operační systém.

Stallmanův přístup použil zákona copyrightu pro vytvoření světa softwaru, který musí být udržen svobodným. Software licencovaný pod GPL licencí podporovanou Free Software Foundation nelze měnit ani distribuovat, aniž by byl k~dispozici jeho zdrojový kód. Takže kdokoli stavící na softwaru pod GPL licencí musí zpřístupnit i svou tvorbu. Tím bude zajištěno, jak byl Stallman přesvědčen, že ekologie kódu zaručí jeho volnou dosažitelnost pro jiné, aby na něm mohli dále stavět. Jeho základním cílem byla svoboda; inovativní tvořivý kód byl vedlejším produktem.

Stallman tak pro softwarové soukromí činil to, co činí nynější obhájci soukromí. Hledal cestu, jak obnovit druh svobody, který byl dříve brán za samozřejmý. Skrze potvrzující užití licencí, které svazovala autorská práva, Stallman znovu získával prostor, kde by mohl volně šiřitelný software přežít. Aktivně ochraňoval, co bylo dříve pasivně zaručeno.

Nakonec posuďte jeden velice nedávný příklad, který úzce souvisí s~příběhem v~této knize. Je to posun ve~formě jakou jsou vytvářeny vědecké a akademické časopisy.

Jak se vyvíjí digitální technologie, stává se čím dál zřejmějším mnoha, že tisknout tisíce výtisků časopisu každý měsíc a posílat je do knihoven možná není nejefektivnější cestou, jak šířit vědomosti. Místo toho se s~z časopisů čím dál tím více stávají elektronická média a knihovny i jejich uživatelé získávají přístup do těchto elektronických časopisů skrze heslem chráněné internetové stránky. Něco podobného se dělo v~zákoně téměř třicet let: Lexis a Westlaw měli elektronické verze svých případových reportů připravené pro předplatitele jejich služby. Přestože názor nejvyššího soudu není chráněn autorským právem a kdokoliv má volnost jít do knihovny a přečíst si je, Lexis a Westlaw mají zároveň svobodu za poplatek zpřístupnit názory nejvyššího soudu skrze svou související službu.

Na tom není vůbec nic špatného a skutečně, možnost zpoplatnit přístup i do materiálů veřejně přístupných je dobrým podnětem pro lidi k~vytvoření nových inovativních cest, jak šířit vědomosti. Zákon s~tím souhlasil, což je důvod, proč obchod Lexise a Westlawa mohl vzkvétat. A pokud není nic špatného na prodeji veřejného vlastnictví, pak nemůže být v~podstatě nic špatného na prodeji přístupu, který není veřejným vlastnictvím.

Ale co když jediná cesta, jak získat přístup do společenských a vědeckých dat, vede skrze soukromé služby? Co když nikdo nemá možnost prohlížet si tato data, aniž by zaplatil poplatek?

Jak si mnozí začali všímat, toto je čím dál tím častější případ vědeckých časopisů. Když byly tyto časopisy distribuovány v~papírové podobě, knihovny je mohly poskytnout komukoliv, kdo měl přístup do knihovny. Tak se například z~pacientů rakoviny mohli stát odborníci na rakovinu, neboť jim knihovna umožnila přístup. Nebo pacienti snažící se pochopit rizika určitých léčebných metod mohli zkoumat tato rizika čtením všech dostupných článků o~proceduře. Tato svoboda byla proto úlohou ustanovením knihoven (normy) a technologií papírových časopisů (architektura) – jmenovitě proto, že bylo velice obtížné kontrolovat přístup k~papírovému časopisu.

Jak se však časopisy mění do své elektronické podoby, vydavatelé po knihovnách vyžadují, aby široké veřejnosti přístup do časopisů neposkytovaly. To znamená, že svobody poskytnuté tištěnými časopisy ve~veřejných knihovnách začaly mizet. Tak, stejně jako se soukromím a softwarem, měnící se technologie a trh smršťují svobodu dříve považovanou za samozřejmou.

Tato smršťující se svoboda vedla mnohé k~tomu, aby podnikly kroky a obnovili tyto ztracené svobody. Veřejná vědecká knihovna (PLoS) například je neziskovou korporací zasvěcenou tomu, umožnit přístup k~vědeckým výzkumům každému s~internetovým připojením. Autoři vědeckých prací je postupují veřejné vědecké knihovně. Tato práce je pak předmětem oponentního posudku. Pokud je přijata, je pak práce uložena ve~veřejném, elektronickém archívu a navždy zpřístupněna zdarma. PLoS také prodává vytisknuté verze své práce, ale autorské právo na tištěný časopis nepotlačuje právo kohokoliv dál šířit tuto práci zdarma.

Toto je jedna z~mnoha činností s~cílem obnovit svobodu dříve považovanou za samozřejmou, ale nyní ohroženou měnícími se technologiemi a trhy. Není pochyb o~tom, že tato alternativa soupeří s~tradičními vydavateli a jejich snahou vydělávat na exklusivní distribuci obsahu. Ale konkurence je v~naší tradici pravděpodobným dobrem – zejména když pomáhá šířit vědomosti a vědu.

\section*{Obnovení svobodné kultury: jedna myšlenka}
Stejná strategie může být použita na kulturu, jako odpověď na narůstající kontrolu prosazovanou zákony a technologiemi.

Creative Commons je soubor veřejných licencí a také neziskové sdružení založené v~Massachusetts se sídlem na Stanfordově univerzitě. Cílem Creative Commons je vytvořit vrstvu rozumných autorský práv nad extrémy, které dnes panují. Jednak to usnadňuje lidem stavět na práci jiných a pak to také umožňuje tvůrcům jasně povolit ostatním použití a další rozvoj jejich vlastní práce. To vše díky jednoduchému grafickému označení spojenému se srozumitelnými popisky, které odkazují na robustní licence.

Jednoduchý v~tomto případě znamená bez prostředníků a právníků. Vytvořením volně šiřitelného souboru licencí, které mohou lidé připojit ke~svému obsahu, se Creative Commons snaží označit obsah, na kterém se může snadno a spolehlivě dál stavět. Tyto značky jsou pak propojeny s~strojově čitelnými verzemi licencí, které počítačům umožňují automaticky rozeznat obsah, který může být jednoduše sdílen. Právní licence, lidsky srozumitelný popis a strojově čitelné značky, jsou podstatou licence Creative Commons. Licence Creative Commons zaručuje svobodu komukoliv, kdo pracuje s~takto označeným obsahem, a co je mnohem důležitější, vyjadřuje ideál, že osoba používající tuto licencí věří v~něco jiného, než jsou extrémy „ano“ a „ne“. Obsah je označený značkou CC, která neznamená, že se autor zřekl práv, ale že uživatelům poskytl s~obsahem i jisté svobody.

Tyto svobody přesahují model volného užití (fair use). Jejich přesné ohraničení závisí na rozhodnutích, která učiní tvůrce. Tvůrce si může zvolit licenci, která umožňuje jakékoliv použití za předpokladu, že uvede autora. Může zvolit licenci, která umožňuje pouze nekomerční užití. Může zvolit licenci, která umožňuje pouze užití za předpokladu, že jsou stejné svobody poskytnuty dalším uživatelům tohoto obsahu či díla. Nebo jakékoliv použití, pokud z~něho nejsou odvozena další díla. Nebo jakékoliv použití v~rámci rozvojových zemí. Nebo jakékoliv vzorkové užití, pokud nejsou vytvářeny plné kopie. Anebo jakékoliv vzdělávací užití.

Tyto volby proto zakládají pásmo svobod za hranicemi implicitního autorského práva. Umožňují také svobody sahající za hranice klasického volného užití. A co je ze~všeho nejdůležitější, vyjadřují to tak, že se uživatelé nemusejí bát obsah použít a mohou se spolehnout, že nebude nutné najmout si právníka. Cílem Commons proto proto je vytvoření vrstvy obsahu, který bude řízený vrstvou přijatelných autorských práv, na kterých mohou ostatní stavět. Tento obsah vytvoří dobrovolné rozhodnutí jedinců a tvůrců. Vznik takového obsahu nám pak umožní obnovu veřejného vlastnictví.

Toto je jen jeden z~mnoha projektů v~rámci Creative Commons. A pochopitelně, Creative Commons nejsou jedinou organizací usilující o~tyto svobody. Ale bodem, v~kterém se Creative Commons liší od mnoha ostatních je, že my nemáme zájem o~veřejném vlastnictví jen mluvit, nebo se snažit přimět zákonodárce, aby pomohli obnovit veřejné vlastnictví. Naším cílem je založit hnutí spotřebitelů a producentů obsahu (“content conducers,” jak jim říká právnička Mia Garlick), kteří pomáhají rozvíjet veřejné vlastnictví a svou prací poukazují na důležitost veřejného vlastnictví ve~vztahu k~další kreativitě.

Cílem není soupeřit se všemi stoupenci konceptu „Všechna práva vyhrazena“. Chceme je doplnit. Problémy, které pro nás, jako kulturu, právo představuje, jsou vytvořeny šílenými a neplánovanými důsledky zákonů napsaných před staletími a nyní aplikovanými na technologie, které si představit snad jen Jefferson. Pravidla dost možná dávala smysl pro technologie před staletími, ale nedávají smysl digitální technologie. Jsou potřeba nová pravidla s~odlišnými svobodami, vyjádřená způsobem, kterému mohou rozumět i obyčejní lidé. Creative Commons dávají lidem možnost, jak začít tato pravidla vytvářet.

Proč by se tvůrci měli podílet na ztrátě absolutní kontroly? Někteří to dělají, aby lépe šířili svá díla. Například Cory Doctorow je spisovatelem sci-fi literatury. Jeho první kniha Down and Out in the Magic Kingdom byla vydána on-line a zdarma pod licencí Creative Commons ve~stejný den, kdy šla do prodeje v~knihkupectvích.

Proč na to jeho vydavatel vůbec přistoupil? Domnívám se, že uvažoval nějak takto: existují dvě skupiny lidí: (1) ti, kteří si Corryho knihu koupí, ať už je na internetu, nebo ne, a (2) ti, kteří o~Corryho knize nikdy neuslyší, pokud nebude uvolněna zdarma na internetu. Někteří ze~skupiny (1) si stáhnou Corryho knihu místo toho, aby si ji koupili. Říkejme jim třeba špatné (1). Někteří z~(2) si stáhnou Corryho knihu, bude se jim líbit, a pak se rozhodnou si ji koupit. Říkejme jim dobré (2). Pokud bude více dobrých (2), než špatných (1), pak strategie s~vydáním Corryho knihy zdarma on-line pravděpodobně pomůže zvýšit prodejnost.

A opravdu: zkušenost jeho vydavatele jasně tuto domněnku potvrzuje. První výtisk knihy byl vyčerpán o~několik měsíců dříve, než vydavatel očekával. Hned první román tohoto sci-fi spisovatele byl velkým úspěchem.

Myšlenka, že volně šiřitelný obsah může zvýšit hodnotu obsahu, který zdarma není, byla potvrzena i zkušeností jiného spisovatele. Peter Wayner, který napsal knihu o~hnutí volně šiřitelného software nazvanou Free for All uvolnil elektronickou verzi své knihy on-line pod licencí Creative Commons poté, co byla kniha rozebrána. Monitoroval pak cenu této knihy v~antikvariátu. Jak předpokládal, jak se zvyšovalo množství stažení, vzrůstala i cena knihy v~antikvariátu.

Toto jsou příklady užití Commons k~lepšímu šíření vlastnického díla či obsahu. Věřím, že je to znamenité a obvyklé použití Commons. Jsou ale další, kteří užívají Creative Commons pro jiné účely. Mnozí, kteří užívají „vzorkové licence“, tak činí, neboť cokoliv jiného by bylo pokrytecké. Vzorková (samplovací) licence říká, že ostatní mají volnost, ať už pro komerční či nekomerční užití, zkoušet části obsahu z~licencovaného díla, jen nesmějí vytvářet plné kopie licencovaného díla a poskytovat je ostatním. To souhlasí s~jejich vlastním přístupem– oni také berou „vzorky“ od jiných. Protože právní poplatky za samplování jsou tak vysoké (Walter Leaphart, manažer rapové skupiny Public Enemy, která proslula samplováním hudby jiných interpretů prohlásil, že „neumožňuje“ Public Enemy dále samplovat, neboť právní poplatky jsou příliš vysoké\footnote{Willful Infringement: A Report from the Front Lines of the Real Culture Wars (2003), produkce Jed Horovitz, režie Greg Hittelman, Fiat Lucre Production, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#73}}. }), tito umělci uvolňují do tvůrčího prostředí svá díla, na kterých mohou ostatní stavět, a jejich forma kreativity tak může vzrůstat.

V neposlední řadě je také spousta těch, kteří označují svá díla licencí Creative Commons, prostě proto, že chtějí vyjádřit ostatním důležitost rovnováhy v~této debatě. Pokud se jen podvolíte současnému systému, v~podstatě říkáte, že věříte v~model „všechna práva vyhrazena“. Možná, že jste s~tím spokojeni, ale mnozí nejsou. Mnoho lidí věří, že i když to může být jakkoliv patřičné pro Hollywood a šílence, není to odpovídající popis toho, jak většina tvůrců vnímá práva spojená s~jejich díly. Licence Creative Commons vyjadřuje tento názor jako „některá práva vyhrazena“ a dává lidem šanci říkat to ostatním.

V prvních šesti měsících experimentu Creative Commons bylo přes jeden milión děl licencovaných těmito licencemi svobodné kultury. Dalším krokem je partnerství s~poskytovateli zprostředkujících technologií, a pomoci jim tak vpracovat do jejich produktů jednoduchý způsob, jakým si uživatelé budou moci označit svá díla svobodami, které poskytuje Creative Commons. Další krokem pak bude sledovat a oslavovat tvůrce, kteří tvoří obsah založený na obsahu uvolněném.

Toto jsou první kroky k~obnovení veřejného vlastnictví. Nejsou to jen pouhá slova, jsou to činy. Obnova veřejného vlastnictví je prvním krokem, jak ukázat lidem jeho důležitost pro kreativitu a inovace. Úspěch Creative Commons záleží na činnosti dobrovolníků; jejich snaha povede ke~světu, kde bude možné udělat ještě víc.

Creative Commons je jedním z~mnoha příkladů, jímž se dobrovolníci snaží změnit současné zákony, které vládnou oblasti kreativity. Projekt nesoupeří se autorskými právy -- doplňuje je. Jeho záměrem není pokořit zákony, ale usnadnit autorům a tvůrcům užití jejich práv pružněji a levněji. Ten rozdíl, jak věříme, umožní snadnější šíření kreativita.

% Stránka 24
\section*{Ostatní, brzy}
\markright{\MakeUppercase{Ostatní, brzy}}\addcontentsline{toc}{section}{Ostatní, brzy}
\lettrine{I}{}ndividuálními akcemi svobodnou kulturu neobnovíme. Vyžádá si také důležité změny v~zákonech. Máme před sebou ještě dlouhou cestu, než politici porozumí těmto myšlenkám a zasadí se o~příslušné reformy. To ale také znamená, že máme dost času, kdy můžeme šířit povědomí o~změnách, které jsou potřeba.

V této kapitole načrtávám pět druhů změn. Čtyři platí obecně, jedna je specifická pro nejžhavější téma současné debaty – pro hudbu. Každá ze~změn představuje sice jen krok na dlouhé cestě, ovšem každý učiněný krok nás významně posunuje k~jejímu konci.

\section*{1. Více formalit}
Když kupujete dům, musíte sepsat kupní smlouvu. Když kupujete pozemek, na kterém chcete dům postavit, musíte sepsat kupní smlouvu. Když kupujete auto, uzavřete kupní smlouvu a musíte auto zapsat do registru vozidel. Když kupujete letenku, je na ní uvedené vaše jméno.

Všechny tyto formality se pojí k~majetku. Musíme je snášet, protože jsou nezbytné k~jeho ochraně.

Naproti tomu podle platného autorského práva vám vzniká majetková ochrana nehledě na splnění nějakých formalit. Nemusíte se nikde registrovat. Nemusíte ani k~vytvořenému obsahu přidávat žádné upozornění. Standardem je úplná kontrola, „formality“ nejsou potřeba.

Proč?

V kapitole 10 jsem ukázal, že původní záměr zrušit formality byl chvályhodný. Ve světě před digitálními technologiemi formality způsobovaly vlastníkům copyrightu jen přítěž, aniž by přinášely velký užitek. Dalo se proto považovat za pokrok, když zákony slevily z~požadavků, které vlastník musel splňovat, aby ochránil své dílo. Formality tenkrát akorát překážely.

Internet ale všechno změnil. Formality dnes nemusejí znamenat zátěž. Je to naopak, svět bez formalit znamená ztížené podmínky pro kreativitu. Dnes nejde jednoduše zjistit, kdo co vlastní anebo s~kým se dohodnout, aby se mohlo stavět na kreativní práci druhých. Žádné záznamy, žádný systém – neexistuje jednoduchý způsob, jak se dostat k~povolení. Když uvážíme masívní nárůst působnosti autorského zákona, je získání povolení nezbytné, abychom mohli tvořit na základě práce ostatních. Výsledkem je, že spousta lidí kvůli nedostatku formalit raději mlčí, i když by měli co říct.

Právo by tento požadavek mělo změnit.\footnote{Návrh, který zde prosazuji, by se týkal pouze amerických děl. Je nicméně zřejmé, že by jeho přijetí bylo přínosné i v~jiných zemích. } Ne tím, že se vrátí k~původnímu, vysloužilému systému, ale tím, že ustaví nový systém, který minimalizuje zátěž z~formalit vyplývající.
Mezi důležité formality patří 1) označování chráněného díla, 2) registrace copyrightu a 3) prodlužování doby jeho platnosti. První z~nich dříve zajišťoval sám autor, druhou stát. Stát by ale v~novém systému nehrál žádnou roli, s~výjimkou případů, kdy by schvaloval standardy vyvinuté někým jiným.

\subsection*{Registrace a prodloužení}
Dříve musel majitel copyrightu požádat o~jeho registraci i prodloužení u~Úřadu pro copyright. Při registraci musel také zaplatit malý poplatek. Podobně jako ostatní státní instituce, ani Úřad pro copyright neměl důvod minimalizovat povinnosti, které se pojily s~registrací, stejně jako samotný poplatek. Úřad pro copyright nebyl pro vládu ani kdovíjak důležitý, což se projevovalo v~nedostatečném financování. Není se proto čemu divit, když se lidé obeznámení s~tímto procesem setkají s~touto myšlenkou, jejich první akcí bývá panika – není nic horšího, než nutit ostatní, aby jednali s~tímto úřadem.

Vždy mě udiví, že společnost, která bývala tak inovativní, co se týče fungování státní sféry, tuto schopnost nyní postrádá. To, že existuje poptávka veřejnosti po určité věci, ještě neznamená, že ji musí nutně uspokojit zrovna stát. Naopak, stát by měl podporovat soukromou sféru v~uspokojování potřeb veřejnosti a sám jen určovat standardy.

Pokud jde o~registraci, jasnou volbou je Internet. Na světě existuje přinejmenším 32 milionů registrovaných webových stránek. Vlastníci domén musí platit poplatek, aby jim domény zůstaly. Pro domény nejvyššího stupně (.com, .org, .net) existuje centrální registr. Samotná registrace probíhá ale u~jednotlivých poskytovatelů, kteří si konkurují, čímž se v~konečném důsledku snižuje cena. A co je důležitější, registrace se tím také stávají stále jednodušší.

Stejný model bychom měli použít i pro registraci a prodlužování copyrightů. Úřad pro patenty může spravovat centrální registr, ale samotnou registraci by měl nechat na soukromých subjektech. Měl by jen vytvořit databázi a stanovit standardy. Subjektům, které splní podmínky standardu, může udělovat certifikaci. Tyto subjekty si pak budou konkurovat v~tom, kdo nabídne nejlevnější a nejjednodušší systém registrace a prodloužení copyrightu. Konkurence by významně snížila zátěž této formality a vytvoření databáze by současně podpořilo licencování obsahu.

\subsection*{Označování}
Když dříve u~kreativní práce chyběla poznámka o~tom, že je chráněná, znamenalo to, že se na ni copyright nevztahuje. Byl to trest za to, že autor nedodržel podmínky regulace – něco jako trest smrti za špatné parkování ve~světě kreativních práv. Ale i zde platí, že není důvod k~tomu, aby se označování muselo vynucovat takovýmto způsobem. A hlavně, není důvod k~tomu, aby se ve~všech druzích médií používal jednotný systém označování.

Cílem označování je upozornit veřejnost, že dílo je chráněné a že autor svá práva uplatňuje. Označení zároveň usnadňuje nalezení autora a zajištění povolení k~užití jeho práce.
Jedním z~problémů, jimž tento systém hned od počátku čelil, bylo odlišné označování různých děl. Nebylo jasné, jak označit sochu, nahrávku nebo film. Nový systém označování by mohl tento problém vyřešit tím, že by média při označování rozlišoval a že by umožnil změny označování při vývoji technologií. Mohl by také zavést zvláštní postih v~případě, když by u~práce chyběla poznámka o~ochraně. Nemusela by to být hned ztráta všech práv, ale autor by ztratil právo potrestat toho, kdo nezažádal o~povolení práci užít.

Začněme tím posledním. Pokud majitel práv dovolí publikací svého díla bez poznámky, že je dílo chráněné, neměl by následně o~tato práva přijít. Mohlo by to ale znamenat, že kdokoli může jeho práci použít -- a to do doby, než si majitel nebude stěžovat a dá jasně najevo, že jde o~jeho práci a že neuděluje povolení ji užít.\footnote{Vyvstala by ale komplikace s~odvozenými díly, kterou zde neřeším. Podle mého je zákonná úprava odvozených děl mnohem komplikovanější, než může být ospravedlněno přínosy, které vytváří. } Neoznačené dílo by pak znamenalo: „Můžeš používat, dokud si někdo nebude stěžovat.“ V případě, že by si někdo stěžoval, znamenalo by to zákaz použití díla v~nových pracích, přičemž současná použití by nijak ovlivněna nebyla. Majitelé práv by tak měli silnou motivaci svá díla označovat.

To ale vyvolává otázku, jak nejlépe díla označovat. Znovu, systém by se měl přizpůsobovat vývoji technologie. Nejlepším způsobem, jak to zajistit, by bylo omezit pravomoci Úřadu pro copyright pouze na schvalování standardů označování, které byly vytvořeny jinde.

Kdyby kupříkladu asociace nahrávacích společností předložila Úřadu návrh označování CD, ten by uspořádal slyšení, kde by ostatní mohli prezentovat alternativy. Úřad by návrhy posoudil a vybral by ten, který by nejlépe odpovídal požadavkům integrace do registračního a prodlužovacího systému. Nespoléhali bychom na to, že stát přijde s~inovativním řešením, ale mohli bychom se spolehnout, že stát zajistí, aby inovace byly v~souladu s~ostatními důležitými funkcemi.

Konečně, jasné označení obsahu by zjednodušilo požadavky na registraci. Pokud by na fotografiích byl údaj o~autorovi a roku, bylo by například jednoduché fotografovi dovolit opětovnou registraci prací z~určitého roku. Cílem by bylo co nejméně zatížit autora; systém samotný by měl být tak jednoduchý, jak by to jen bylo možné.

Zavedení formalit by mělo usnadnit spoustu věcí, což současný systém neumožňuje. Naopak se zdá, že je navržen tak, aby věci spíše znesnadňoval.

Formality jako je registrace by odstranily jeden z~nejobtížnějších aspektů spoléhání se na volné užití: Bylo by jednoduché určit, jaký obsah je svobodný, kdo k~jakému obsahu vlastní práva, kdo je uplatňuje, a bylo by snadné prodloužit toto uplatňování.

\section*{2. Kratší lhůty}
Doba trvání zákonné ochrany se prodloužila z~původních čtrnácti let na pětadevadesát let pro korporátní autory a délku života plus sedmdesát let v~případě soukromých osob.
V knize The Future of Ideas jsem navrhoval sedmdesát pět let ve~formě pětiletých přírůstků s~podmínkou pravidelného prodlužování. To se tenkrát zdálo dost radikální. Po prohře v~případu Eldred vs. Ashcroft se návrh stal ještě radikálnějším. The Economist podpořil návrh na čtrnáct let.\footnote{“A Radical Rethink”, Economist, 366: 8308 (25. ledna 2003): str. 15, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#74}}. } Další navrhovali svázat lhůtu s~délkou ochrany patentů.

Souhlasím s~tím, že je potřeba radikální změna doby zákonné ochrany. Ale ať to nakonec bude čtrnáct nebo pětasedmdesát let, musíme pamatovat na čtyři základní principy:

\leftskip=30pt\parindent=0pt (1) \textit{Ať je to krátké.} Ochranná lhůta by měla být jen tak dlouhá, aby podpořila kreativitu, ne delší. Pokud by se pojila s~posílenou ochranou autorů (aby mohli nabýt zpět svá práva od vydavatelů), práva na dílo (nikoli odvozeniny) by mohla prodloužit. Jde o~to dílo nezatěžovat zákonnými regulacemi, když z~něj autor již nemá užitek.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt (2) \textit{Ať je to jednoduché.} Dělicí čára mezi volným užitím a chráněným obsahem musí být jasně narýsovaná. Právníkům neurčitost konceptu „fair use“ a rozlišování mezi „myšlenkami“ a jejich „vyjádření“ vyhovuje, neboť jim zajišťuje spoustu práce. Tvůrci Ústavy měli nicméně mnohem prostší úmysl: odlišit chráněné a nechráněné. Hodnota krátkých lhůt záleží právě v~tom, že není třeba zákonně upravovat další výjimky. Přehledná a aktivní „zóna bez právníků“ by rozhodně zjednodušila komplexitu problematických věcí, jako jsou „fair use“ a „myšlenka/vyjádření“.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt (3) \textit{Ať se to dá prodloužit.} Ochranná lhůta by se měla prodlužovat. Autor by měl dávat zřetelný signál, že chce v~ochraně díla pokračovat, a to zvlášť v~případě, kdy by maximální doba trvání ochrany jeho díla byla dlouhá. To by nemuselo být nijak náročné, ale zároveň by to nemělo být zcela bez úsilí. Válečnému veteránovi trvá žádost o~důchod v~průměru devadesát minut.\footnote{Department of Veterans Affairs, Veteran's Application for Compensation and/or Pension, VA Form, str. 21-526 (OMB Approved No. 2900-0001), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#75}}. } Jestli nutíme veterány podstupovat takovou proceduru, pak nevidím důvod, proč by autoři nemohli strávit jednou za padesát let deset minut vyplněním formuláře.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt (4) \textit{Ať je to prozíravé.} Nehledě na délku ochrany, nejdůležitější lekce, kterou nám dávají ekonomové, je ta, že by se délka ochrany neměla prodlužovat. Mohlo být chybou, že se v~roce 1923 přiznala autorům ochrana jen na šestapadesát let. Nemyslím si to, ale budiž. Jestli to lze označit za chybu, pak výsledkem bylo, že v~roce 1923 tvořilo méně autorů. Jenže to už dnes prodloužením ochrany stejně nezměníme. Můžeme samozřejmě zvýšit motivaci těm, kteří tvoří dnes (eventuálně můžeme zvýšit zátěž copyrightu, která dusí práce, které dnes nejsou vidět). Ale posílená motivace stejně nepovede ke~zvýšení kreativity v~roce 1923. Co se nestalo, to se nestalo, dnes s~tím už nic neuděláme.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Uvedené změny by společně měly v~průměru výrazně zkrátit stávající ochranné lhůty. Do roku 1976 byla průměrná doba ochrany jen 32,2 roku. Toho bychom se měli držet i budoucnu.

Extremisté bezpochyby označí takový návrh za „radikální“ (vždyť je taky nazývám „extremisty“). Znovu však opakuji: lhůta, kterou jsem navrhl, byla delší, než skutečná délka ochrany za prezidenta Nixona. Je opravdu tak „radikální“ žádat o~velkorysejší zákonnou dobu, než která tu dříve byla?

\section*{3. Bezplatné užití vs. volné užití}
Jak jsem ukázal na počátku této knihy, pozemkové právo dříve garantovalo vlastníkům kontrolu od země až do nebe. Pak se objevilo letadlo a rozsah kontroly se rázem pozměnil. Bez povyku, bez ústavních sporů. Nedávalo již prostě smysl, aby právo zajišťovalo takovou kontrolu, když se taková technologie objevila.

Naše Ústava dává Kongresu moc udělit autorům „exkluzivní práva“ na „jejich spisy“. Kongres dal autorům exkluzivní právo na „jejich spisy“ a také na všechny odvozeniny (jež vytvořili jiní), které jsou dostatečně podobné autorově původní práci. Takže když napíšu knihu a vy podle ní natočíte film, můžu vám zakázat jeho distribuci – a to i přesto, že váš film rozhodně není „mým spisem“.

Kongres zaručoval toto právo již od roku 1870, když jeho rozsah rozšířil také o~překlady a dramatizace.\footnote{Benjamin Kaplan, An Unhurried View of Copyright (New York: Columbia University Press, 1967), str. 32. } Od té doby soudy rozšiřovaly jeho působnost pomocí různých výkladů. Toto rozšiřování komentoval i jeden z~nejlepších soudců Benjamin Kaplan.

\leftskip=30pt\parindent=0pt \textit{„Tak jsme přivykli rozšiřování monopolních práv na stále více takzvaných odvozenin, že si ani neuvědomujeme, jak je to rozšiřování vlastně divné; zároveň neustále opakujeme to zaříkávadlo o~myšlence a jejím vyjádření.“}\footnote{Ibid., str. 56. }\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Myslím, že je čas uznat, že i přes tohle pole létají letadla a že rozpínavost práv na odvozeniny přestává dávat smysl. Přesněji řečeno, nemá smysl v~období, kdy platí copyright. A nemá smysl jako nějaký neuchopitelný grant. Podívejme se na jednotlivá omezení.

\textit{Doba platnosti:} Pokud chce Kongres udělovat i práva na odvozeniny, měla by být mnohem kratší. To, že John Grisham může prodat filmová práva ke~svému poslednímu románu, dává smysl (alespoň se domnívám, že ano). Nemá ale smysl, aby tato práva měla stejnou dobu platnosti jako copyright. Právo na odvozeniny může být důležité pro tvorbu samotnou; po vytvoření díla tak důležité není.

\textit{Oblast působnosti:} I ta by se měla zúžit. Znova bychom naši případy, kdy jsou práva na odvozeniny důležitá a ty by měly být jasně specifikované. Zákony by ale měl jasně říci, jaký obsah je chráněný a jaký ne. Pokud by veškeré „znovupoužití“ spadalo do sféry byznysu, bylo by na místě, aby tyto hranice vyjednali právníci. Jenže to už také neplatí – vezměte do úvahy všechny možnosti tvorby, které přinášejí digitální technologie, a představte si, co by se stalo, kdybychom do toho seřízeného soukolí nalili třeba kečup. To je přesně to, co tento obecný požadavek dělá kreativnímu procesu – dusí ho.

Mluvil o~tom Alben, když popisoval lapálie s~přípravou CD Clinta Eastwooda. Zatímco je na místě vyjednávat o~předvídatelných odvozeninách, např. při zfilmování knihy, nebo zhudebnění básně, v~případě nepředvídatelných odvozenin to nedává smysl. Pro ně by byl lepší nějaký zákonný limit.
V každém z~těchto případů by právo mělo jasně uvést, jaká užití jsou chráněná, a u~ostatních by se předpokládalo, že chráněná nejsou. To je opakem toho, co doporučuje můj kolega Paul Goldstein.\footnote{Paul Goldstein, Copyright's Highway: From Gutenberg to the Celestial Jukebox (Stanford: Stanford University Press, 2003), str. 187-216. } Ten tvrdí, že zákon by měl být napsaný tak, aby chránil i rozšířená použití.

Goldsteinova analýza by fungovala, pokud by náklady právního systému byly nízké. Jak ale dnes vidíme v~kontextu Internetu, nejistota ohledně rozsahu ochrany a snahy zachovat stávající výnosové modely, to vše v~kombinaci se silným copyrightem, oslabují inovační proces.

Zákon by mohl pomoci buď odstraněním ochrany za jasně určenou hranicí, nebo stanovením podmínek opětovného použití. V obou případech by se osvobodila velká část kultury k~dalšímu obhospodařování ostatními. Při stanovení zákonných poplatků by takové opatření navíc zajistilo umělcům i dodatečný příjem.

\section*{4. Osvoboďme hudbu -- znovu}
Byla to bitva o~hudbu, která tuto válku odstartovala, a proto nemůžeme Svobodnou kulturu zakončit, aniž bychom se tomuto (pro mnohé nejpalčivějšímu) tématu nevěnovali. Žádná jiná politická otázka není tak vhodným příkladem, který by osvětlil hlavní myšlenku této knihy, než právě spory okolo sdílení hudby.

Přitažlivost sdílení byla pro Internet jako droga. Sdílení zvýšilo poptávku po připojení jako žádná další aplikace. Byla to naprostá bomba – a to jak v~pozitivním, tak negativním slova smyslu. Na jedné straně sdílení bezpochyby zvýšilo poptávku po vysokorychlostním připojení (orig. bandwidth -- pozn. překl.). Na druhé straně může být ale příčinou zvýšených regulací, které mohou inovativnost sítě sítí nakonec zahubit.

Hlavním cílem copyrightu v~případě obsahu obecně a hudby konkrétně je vytvořit pobídky pro to, aby se skládala, hrála a hlavně šířila. Zákon tak činí udělením exkluzivního práva jak skladateli, který pak reguluje veřejné provedení svého díla, tak i interpretovi, který určuje, jak se budou šířit kopie jeho provedení.

Sítě, ve~kterých se sdílí obsah, tento model poněkud komplikují, protože šíří obsah bez patřičné kompenzace pro interpreta. Ale to samozřejmě není jejich jediný účel. V kapitole 5 jsem popsal čtyři různé druhy sdílení:

\leftskip=30pt\parindent=0pt A. Někteří využívají sdílení místo nákupu klasického CD.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt B. Někteří zase na sítích hledají ukázky CD, které si pak koupí.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt C. Mnoho lidí používá sdílení k~tomu, aby se dostali k~obsahu, který se už neprodává, ale je stále pod ochranou, nebo ke~kterému by se bylo mimo Internet těžké dostat.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt D. Mnoho lidí také užívá sdílení, aby se dostali k~nechráněnému obsahu, nebo obsahu, jehož sdílení podporuje sám držitel práv.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Jakákoli reforma zákonů na tohle dělení nesmí zapomínat. Nesmí postihovat typ D, i když jí půjde o~eliminaci typu A. Rozsah zásahu proti typu A by dále měl být odvislý od významnosti typu B. Je to podobné jako v~případě videorekordérů: pokud čistý efekt sdílení není příliš škodlivý, potřeba regulace je významně oslabena.

Jak jsem uvedl v~páté kapitole, rozsah skutečných škod způsobených sdílením je sporný. Pro účely této kapitoly ale připusťme, že je opravdový. Jinými slovy, řekněme, že podíl sdílení typu A je mnohem významnější než typ B a že je to hlavní použití sítí, v~nichž se sdílí obsah.

Přesto pokud chceme porozumět tomu, jak by právo mělo reagovat, nesmíme zapomenout na jeden klíčový fakt o~současné technologii.

V současné době je sdílení návykové. Za deset let ale nebude. Je návykové, protože představuje nejsnazší způsob, jak získat přístup k~pestré škále obsahu. Za deset let tomu tak nebude. V současné době je připojení k~Internetu těžkopádné a pomalé – v~USA můžeme být rádi za 1,5 MB/s broadband, přičemž stejně málokdy to platí pro download i upload. Bezdrátové připojení sice roste, přesto většina z~nás se k~Internetu dostává po drátech. Většina se také připojuje přes stroj s~klávesnicí. Představa, že jsme neustále on-line, neustále připojeni, je více méně pořád právě jen představa.

Je to sice jen představa, ale stane se realitou, a způsob, jakým se dnes dostáváme k~internetu, musíme proto chápat jako přechodný. Politikové by proto neměli zavádět žádná opatření na základě technologie, která se ještě neustálila. Měli by činit kroky podle toho, kam technologie směřuje. Otázkou by tak nemělo být, jak by zákony měly regulovat sdílení v~současném světě. Měli bychom se ptát, co by měl zákon požadovat, až se síť stane tím, čím se očividně stává. Je to síť, pro kterou je každý elektrický přístroj důležitý; je to síť, na kterou se můžete kdykoli a – snad s~výjimkou pouště a hor – odkudkoli. Představte si Internet jako všudypřítomnou službu mobilní telefonie, ke~které se během zlomku vteřiny připojíte.

V takovém světě bude nesmírně snadné se připojit ke~službám, které vám obratem zpřístupní obsah – kupříkladu internetové rádio, streamovaný obsah na vyžádání. Docházíme tím ke~klíčovému poznatku: Pokud bude velmi jednoduché se připojit ke~službám, které poskytují přístup k~obsahu, bude také mnohem snazší dostat se ke~službám, poskytujícím přístup ke~staženému obsahu na mnoha přehrávacích zařízeních. Jinými slovy, bude jednodušší si službu předplatit, než spravovat databázi, což vlastně dělá většina lidí ze~světa sdílecích technologií jako je Napster. Poskytovatelé obsahu budou moci soupeřit se sdílením, i když si za služby budou účtovat peníze. Již dnes nabízí japonští operátoři (placené) streamování hudby do mobilních telefonů. A Japonci za tento obsah platí, i přesto, že je „volně“ dostupný ve~formě MP3 na Webu.\footnote{Viz např. “Music Media Watch”, The J@pan Inc. Newsletter, 3. dubna 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#76}}. }

Taková vize budoucnosti nás má přimět podívat se na současnost z~jiné perspektivy. Zjišťujeme, že současná situace je přechodná. „Problém“ sdílení – do té míry, do které to je skutečný problém – postupně odezní, jak bude snazší a snazší připojit se na Internet. Proto je mimořádnou chybou, že se politici snaží „vyřešit“ tento problém technologie, která brzy zanikne. Otázkou proto není, jakým způsobem by se měl regulovat Internet, aby se předešlo sdílení (Internet postupně tento problém odstraní sám). Otázka zní: Jak zajistit autorům příjem během přechodu od obchodního modelu dvacátého století k~technologiím jedenadvacátého století.

Odpověď začíná uznáním, že jsou tu různé „problémy“, které se musí řešit. Začněme s~obsahem typu D, nechráněným obsahem a obsahem, který autor dobrovolně sdílí. „Problém“ v~tomto případě je, aby se technologie, která tomuto typu sdílení napomáhá, nebyla prohlášena za nelegální. Podívejte se na to takhle: telefony jsou používány k~žádosti o~výkupné. Existuje ale spousta uživatelů telefonů, kteří s~výkupným nemají nic společného. Nebylo by proto na místě zakázat telefony, jen aby se předešlo únosům.

Obsah typu C přináší odlišný „problém“. Jde o~obsah, který byl sice publikován, ale dnes už není k~dispozici. Buď vydavatelství ztratilo o~umělce zájem, nebo se na jeho práci zapomnělo. V obou případech by právo mělo podporovat přístup k~tomuto obsahu, nejlépe způsobem, který zajistí autorovi kompenzaci.

Znovu nám může být příkladem antikvariát. Když se kniha přestane vydávat, stále je k~dostání v~antikvariátech a knihovnách. Přesto ani knihovny, ani antikvariáty neodvádějí držitelům autorských práv žádné poplatky, když si někdo přečte nebo koupí již nevydávanou knihu. To je rozumné, protože jiný systém by zvyšoval zátěž, což by mohlo vést k~zániku antikvariátů. Na druhou stranu z~pohledu autora není toto „sdílení“ bez kompenzace nijak ideální.

Model antikvariátu naznačuje, že zákony by mohly stejně postupovat i v~případě již nevydávané hudby. Pokud by vydavatel nadále nevyráběl komerční kopie nahrávek, mohli by ostatní komerční i nekomerční poskytovatelé „sdílet“ tento obsah, i když by to znamenalo vytváření kopií. Kopie by tak doplňovaly obchod, čili tam, kde skončilo komerční vydávání, by další distribuce byla svobodná jako v~případě knih.

Nebo by se mohl uzákonit nějaký povinný poplatek, kterým by se zajistilo, že autor z~každého obchodu se svým dílem něco získá. Příklad: Kdyby zákon stanovil nějaký nízký poplatek pro komerční sdílení obsahu, který dosud nebyl komerčně zpřístupněn vydavatelem, a kdyby byl tento poplatek automaticky převeden na svěřenecký účet ve~prospěch autora, podnikatelé by se tomu mohli přizpůsobit a umělec by na tom nakonec profitoval.

Takto navržený systém by mohl motivovat i vydavatele, aby nechávali díla komerčně dostupná. Díla komerčně dostupná by poplatku nepodléhala, čímž by si vydavatelé podrželi možnost účtovat si za obsah libovolnou částku. Díla komerčně nedostupná by mohla přežívat na harddiscích fanoušků po celém světě, přičemž odváděné poplatky by byly mnohem nižší, než běžná prodejní cena.

Oříšek představuje obsah typu A a B a znovu je to jen kvůli tomu, že rozsah problému se v~průběhu času změní, spolu se změnou technologií, které umožňují přístup k~obsahu. Zákonné řešení by mělo být stejně pružné jako problém sám. Mělo by mít porozumění pro to, že jsme uprostřed radikální transformace technologie distribuující a zpřístupňující obsah.

Takže tady je řešení, které bude na první pohled pro obě strany sporu dost zvláštní, ale které by po bližším přezkoumání mělo dávat smysl.

Nehledě na rétoriku ohledně posvátnosti vlastnictví, základní požadavek zábavního průmyslu je tento: Nová technologie (tj. Internet) narušila soubor práv, která zajišťují copyright. Jestliže jsou tato práva vymahatelná, pak je namístě, aby byl zábavní průmysl za způsobené újmy odškodněn. Stejně jako technologie tabáku poškodila zdraví milionů Američanů a technologie azbestu způsobila těžké nemoci tisícům horníků, technologie digitálních sítí poškodila zájmy zábavního průmyslu.

Mám hrozně rád Internet, a tak mi není po chuti srovnávat ho s~tabákem a azbestem. Ale z~pohledu práva je takové přirovnání na místě. A také jeho reakce je na místě: místo abychom se snažili zničit Internet a technologii P2P, které v~současné době ubližují poskytovatelům obsahu na Internetu, měli bychom hledat způsoby, jak odškodnit ty, kterým je ubližováno.

Moje pojetí vychází z~návrhu profesora práv z~Harvardu Williama Fishera.\footnote{William Fisher, Digital Music: Problems and Possibilities (poslední revize z~10. října 2000), dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#77}}; William Fisher, Promises to Keep: Technology, Law, and the Future of Entertainment (v tisku) (Stanford: Stanford University Press, 2004), kap. 6, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#78}}. Profesor Netanel přišel s~podobným návrhem, který by vyčlenil nekomerční sdílení z~dosahu copyrightu a který by zavedl systém kompenzací autorů. Viz Neil Weinstock Netanel, “Impose a Noncommercial Use Levy to Allow Free P2P File Sharing”, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#79}}. Pro další návrhy viz Lawrence Lessig, “Who’s Holding Back Broadband?” Washington Post, 8. ledna 2002, str. A17; Philip S. Corwin on behalf of Sharman Networks, A Letter to Senator Joseph R. Biden, Jr., Chairman of the Senate Foreign Relations Committee, 26. února 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#80}}; Serguei Osokine, A Quick Case for Intellectual Property Use Fee (IPUF), 3. března 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#81}}; Jefferson Graham, “Kazaa, Verizon Propose to Pay Artists Directly”, USA Today, 13. května 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#82}}; Steven M. Cherry, “Getting Copyright Right”, IEEE Spectrum Online, 1. července 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#83}}; Declan Mc-Cullagh, “Verizon’s Copyright Campaign”, CNET News.com, 27. srpna 2002, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#84}}. Fisherův návrh je velmi podobný návrhu Richarda Stallmana pro DAT. Na rozdíl od Fishera by ale Stallman nevyplácel umělcům přímo poměrnou část, nicméně populárnější umělci by tak jako tak dostali více. Jak je pro Stallmana charakteristické, jeho návrh předbíhá současnou diskusi přibližně o~deset let. Viz odkaz \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#85}}. } Fisher navrhuje velmi důmyslnou cestu ze~slepé uličky, do které se dostal současný Internet. Podle jeho názoru by veškerý obsah, který je možné digitálně přenášet, měl 1) být označen digitální značkou (odhlédněme od toho, jak jednoduché by ji bylo odstranit; za moment uvidíme, že by to ani nebylo třeba). Jakmile by byl obsah označený, podnikatelé by 2) vyvinuli systémy na sledování toho, kolik jakých položek bylo distribuováno. Na základě těchto údajů by pak byli 3) umělci kompenzováni. Výše kompenzace by se odvíjela od 4) zákonného zdanění.

Fisherův návrh je promyšlený a ucelený. Na většinu otázek, které nastoluje, Fisher odpovídá ve~své připravované knize Promises to Keep. Změna, kterou bych v~jeho návrhu provedl, je poměrně jednoduchá. Zatímco Fisher má za to, že by návrh měl nahradit stávající systém, já si myslím, že by ho měl doplnit. Účelem návrhu by bylo podpořit kompenzaci do té míry, do které by způsobené škody byly průkazné. Kompenzace by byla přechodná a jejím cílem by bylo usnadnit přechod od jednoho režimu ke~druhému. Také by si po několika letech vyžádala obnovení. Pokud by se vyplatilo podporovat bezplatnou výměnu obsahu, která by byla dotována z~daňového systému, mělo by smysl v~tom pokračovat. Kdyby se ukázalo, že tato forma ochrany není nadále potřebná, mohli bychom se vrátit k~původnímu systému kontroly přístupu.

Fisher by se asi bránil tomu, že by se časem od jím navrhovaného systému upustilo. Nechtěl pouze zajistit, aby umělci dostali zaplaceno; chtěl zajistit co nejširší škálu „sémiotické demokracie“. Té by se ale dosáhlo, kdyby se provedly změny, které jsem navrhoval výše – zejména omezení ochrany pro tvorbu odvozenin. Systém placení za přístup by nijak významně nezatěžoval sémiotickou demokracii, kdybychom se drželi několika pravidel pro nakládání s~obsahem.

Nepochybuji, že by bylo obtížné stanovit výši vzniklých „škod“. Ale takové obtíže by jistě byly vyváženy přínosem z~podpořených inovací. Navrhovaný systém kompenzací by se také musel vypořádat s~inovativními projekty, jako je například MusicStore od Apple. Odborníci předpovídali, že Apple může uspět tím, že nabídne jednodušší přístup k~obsahu než „bezplatné“ systémy. A měli pravdu: Apple prodává miliony písniček dokonce za vysokou cenu 99 centů za kus. (To je cena odpovídající ceně písničky na CD, přičemž vydavatelé nemusejí nést náklady spojené s~jejich produkcí.) Proti Applu se postavila společnost Real Networks a nabídla skladbu za 79 centů. Dá se očekávat, že na trhu on-line prodeje hudby se konkurence ještě přiostří.

Taková forma konkurence pro hudbu „zdarma“ v~rámci P2P sítí je již skutečností. Poskytovatelé kabelové televize a výrobci balené vody by mohli také potvrdit, že konkurenční boj s~věcmi „zdarma“ není nemožný. Když nic jiného, konkurence alespoň vede k~novým a lepším produktům, což je její klíčovou úlohou. V Singapuru, kde je pirátství rozšířené, jsou kinosály často velmi luxusní – s~prvotřídními sedadly a servírováním jídla; je to jejich způsob, jak úspěšně vzdorují konkurenci obsahu „zdarma“.

Podobný režim konkurence s~pojistkou pro kompenzaci umělců by významně podpořil inovace ve~způsobech distribuce obsahu, potlačil by sdílení typu A a inspiroval by velkou spoustu inovátorů – zejména těch, kteří by měli přístup k~obsahu a nemuseli by se dále bát tvrdých zákonných postihů.

Když to shrnu, můj návrh zní takto:

\leftskip=30pt\parindent=0pt Internet je v~přechodném stádiu a my bychom neměli regulovat technologii, která se mění. Měli bychom se zaměřit na regulaci směrem k~minimalizaci škod, které technologie působí současným zájmům. Zároveň by ale měla technologie dostat šanci rozvinout se do nejlepší možné formy.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt Můžeme minimalizovat škodlivé účinky a maximalizovat přínosy inovace, když\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt 1. zajistíme právo zapojit se do sdílení typu D,\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt 2. dovolíme nekomerční sdílení typu C bez dalších závazků a komerční sdílení typu C za malý a stálý zákonný poplatek,\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

\leftskip=30pt\parindent=0pt 3. v~období přechodu technologie zdaníme sdílení typu A a budeme kompenzovat poškozené do té míry, do které budou škody průkazné.\par \leftskip=0pt\parindent=20pt

Co když ale „pirátství“ nezmizí? Co když bude konkurenční trh plný levného obsahu a přesto významná část zákazníků bude dále „brát“ zdarma? Měl by zákon v~takovém případě zasáhnout?

Ano, pak by měl. Opakuji však, že by to mělo záviset na vývoji situace. Změny by zřejmě zcela nepotlačily sdílení typu A. Jenže úplné potlačení sdílení není tou klíčovou otázkou – tou je vliv na trh. Je lepší mít (a) technologii, která zajistí 95\% bezpečí a vytvoří trh velikosti x, nebo (b) technologii, která je bezpečná jen z~50\%, ale vytvoří trh velikosti pětkrát x? Méně bezpečná varianta může sice znamenat více nelegálního sdílení, ale zároveň je pravděpodobné, že vytvoří větší trh s~legálním obsahem. Nejdůležitější je zajistit kompenzaci pro autora a nepoškodit Internet. Jakmile se nám to povede, můžeme hledat cesty, jak bojovat s~nevýznamnými piráty.

K tomu, abychom problém omezili pouze na sdílení typu A, nám zbývá dlouhá cesta. Dokud nebudeme na jejím konci, neměli bychom hledat způsoby, jak poškodit Internet; měli bychom se snažit o~to, aby umělci dostali zaplaceno a aby byl zároveň ochráněn prostor pro inovace a kreativitu, který Internet vytváří.

\section*{5. Propusťme spoustu právníků}
Jsem právník a živím se výrobou právníků. Věřím v~právo. Věřím v~autorské právo. Rozhodl jsem se zasvětit život právu ne kvůli vysokým příjmům, ale kvůli ideálům, které přináší a které bych rád prožil.

Navzdory tomu jsem většinu této knihy věnoval kritice právníků či role, kterou v~této debatě hrají. Právo by se mělo klonit k~ideálnímu stavu, ovšem mně se spíše zdá, že se naše profese čím dál více kloní k~zájmům klienta. Ve světě, kde zámožní klienti zastávají pevný názor, nechuť naší profese zkoumat či dokonce odporovat tomuto názoru podlamuje samo právo.

Očividnost takového ohýbání je závažná. Mnozí právníci mě napadají jako „radikála“. Pravda je ovšem taková, že pozice, kterou zastávám, je stejná jako pozice umírněných a historicky významných právních expertů v~této oblasti. Mnohým se například zdálo nepatřičné, když jsme se obrátili na soud ve~věci CTEA, a přitom před třiceti lety to přednímu odborníkovi na copyright Melvillu Nimmerovi přišlo naprosto samozřejmé.\footnote{Lawrence Lessig, “Copyright’s First Amendment” (Melville B. Nimmer Memorial Lecture), UCLA Law Review 48 (2001): str. 1057 a 1069–70. }

Moje kritika právníků není ale zaměřena pouze na profesní zaujatost. Míří spíše na neschopnost vyčíslit náklady určitých zákonných opatření.

Ekonomové mají v~popisu práce umět porovnat příjmy a náklady. Přesto se často stává (a je to neznalostí fungování systému), že považují transakční náklady právního systému za nepatrné.\footnote{Dobrým příkladem je úsilí profesora Stana Liebowitze. Liebowitzovi patří pochvala za pečlivou práci s~daty o~porušování copyrightu, která ho nakonec dovedla k~přehodnocení vlastního názoru na věc -- a to dokonce dvakrát. Liebowitz nejprve předpověděl, že stahování významně poškodí nahrávací průmysl. Pak ve~světle nových dat názor přehodnotil a od té doby tak učinil ještě jednou. Srovnej Stan J. Liebowitz, Rethinking the Network Economy: The True Forces That Drive the Digital Marketplace (New York: Amacom, 2002), str. 173 (zde přehodnotil původní názor, avšak zůstal skeptický) s~Stan J. Liebowitz, “Will MP3s Annihilate the Record Industry?” working paper, červen 2003, dostupné pod odkazem \href{http://free-culture.cc/notes/}{\textsf{\#86}}. Liebowitzova pečlivá analýza je velmi cenná pro odhad účinku technologií na sdílení dat. Podle mého názoru ale podceňuje náklady právního systému. Viz např., Rethinking, str. 174–76. } Vědí, že ten systém tu existuje stovky let, a myslí si, že funguje přesně tak, jak jim to popsali v~hodině občanské výchovy na základní škole.

Ono to ale nefunguje, či přesněji, ono to funguje jen pro ty, kteří disponují většinou zdrojů. Za to nemůže korupce; nemyslím, že by náš soudní systém (alespoň na federální úrovni) byl zkorumpovaný. Je to kvůli tak neuvěřitelně vysokým nákladům, že spravedlnosti nemůže prakticky být učiněno zadost.

Tyto náklady deformují svobodnou kulturu v~mnoha směrech. Hodina práce právníka se u~těch největších firem může dostat až na 400 dolarů. Kolik ale takový člověk tráví času pečlivým studiem případů či zkoumáním nejasných stránek nějaké autority? Odpovědí je čím dál častěji – velmi málo. Právo si zakládalo na důkladném výkladu a rozvoji doktríny, ale to vyžaduje spoustu pečlivé práce. Ta je dnes ale velmi drahá, takže se vyplatí jen u~těch největších případů.

Nákladnost, neohrabanost a náhoda podkopávají naši tradici. Právníci a akademici by si měli uvědomit, že je jejich povinností změnit způsob, jakým zákony fungují – či lépe, měli by změnit zákony tak, aby fungovaly. Je špatně, že právní systém funguje jen pro 1\% klientů. Mohl by se radikálně zefektivnit, zlevnit a také by se mohl stát mnohem spravedlivějším.

Než se taková reforma uskuteční, měli bychom ale zákony držet stranou od míst, kde akorát škodí. To je přesně to, co se stane, když zákonům necháme velký prostor na poli kultury.

Jen vezměte v~úvahu ty skvělé věci, které vaše dítě může dělat s~digitálními technologiemi: film, hudba, webové stránky, blog. A co všechny ty věci, které může pomocí digitálních technologií vytvořit celá společnost: wiki, společné projekty, aktivismus směrem ke~změně. Uvažte všechny ty kreativní činnosti a také to, co se děje, aby se jim zabránilo. Takhle přesně se chovají režimy, které vyžadují na všechno povolení. Znovu připomínám, tohle je realita brežněvského Ruska.

Právo by bezesporu mělo regulovat určité části kultury – ale jen ty, kde to něčemu prospívá. Jenže právníci málokdy zkouší své síly, respektive síly, které mají hájit, a neptají se: „Je to k~něčemu dobré?“ Když se jich ptáte na názor při rozšiřování působnosti práva, odpovídají: „A proč ne?“

Měli bychom se ptát proč. Ukažte nám, proč je regulace potřeba. Ukažte nám, že přinese něco dobrého. Dokud neukážete obě věci, držte své právníky mimo.

% Stránka 26
\chapter*{Poděkování}
\markboth{\MakeUppercase{Poděkování}}{\MakeUppercase{Poděkování}}\addcontentsline{toc}{chapter}{Poděkování}
\lettrine{T}{}ato kniha je výsledkem dlouhého a zatím neúspěšného zápasu, který začal, když jsem se dozvěděl, že Erik Eldred bojuje za bezplatné šíření knihy. Eldredovo úsilí pomohlo založit naše hnutí za svobodnou kulturu. Jemu proto věnuji svou knihu.

Pomoci a užitečných rad se mi dostalo na mnoha místech, od známých i akademiků, jmenovitě Glenna Browna, Petera DiColy, Jennifer Mnooklinové, Richarda Posnera, Marka Rosea a Kathleen Sullivanové. Za opravy a připomínky vděčím také studentům ze~Standfordu Andrew B. Coanovi, Johnu Edenovi, Jamesi P. Fellersovi, Christopheru Guzelianovi, Erice Goldbergové, Robertu Hallmanovi, Andrew Harrisovi, Matthew Kahnovi, Brianu Linkovi, Ohadu Mayblumovi, Alině Nguové a Erice Plattové. Zvláště jsem zavázán Catherine Crumpové a Harry Surdenovi, kteří uzpůsobili svůj výzkum mým směrem, a Lauře Lynchové, která kriticky posoudila tento výzkum a probrala se haldou nashromážděného materiálu.

Yuko Noguchiová mi pomohla pochopit japonské právo. Děkuji jí i ostatním přátelům do Japonska za pomoc: Joi Itovi, Takayukimu Matsutaniovi, Naotu Misakimu, Michihiru Sasakimu, Hiromichimu Tanakovi, Hiroovi Yamagatovi a Yoshihiru Yonezawovi. Profesor Nabuhiro Nakayama a Tokyo University Business Law Center mi umožnili pobyt v~Japonsku. Vděčím jim i Tadashi Shiraishiové a Kiyokazuovi Yamagamiovi, kteří se o~mě velkoryse starali, když jsem tam byl.

Toto je způsob, jakým to v~akademických kruzích obvykle chodí, avšak nesmím zapomenout na všechny rady a poznámky, které jsem obdržel přes internet od lidí, s~nimiž jsem se nikdy nesetkal. Zvláště užitečné byly rady od Dr. Mohammeda Al-Ubaydliho, Davida Gersteina a Petera DiMaura. Pak je tu dlouhý seznam těch, kteří mi pomohli rozvinout základní tezi knihy. Sem patří Richard Bondi, Steven Cherry, David Coe, Nik Cubrilovic, Bob Devine, Charles Eicher, Thomas Guida, Elihu M. Gerson, Jeremy Hunsinger, Vaughn Iverson, John Karabaic, Jeff Keltner, James Lindenschmidt, K. L. Mann, Mark Manning, Nora McCauley, Jeffrey McHugh, Evan McMullen, Fred Norton, John Pormann, Pedro A.D. Rezende, Shabbir Safdar, Saul Schleimer, Clay Shirky,Adam Shostack, Kragen Sitaker, Chris Smith, Bruce Steinberg, Andrzej Jan Taramina, Sean Walsh, Matt Wasserman, Miljenko Williams, “Wink,” Roger Wood, “Ximmbo da Jazz,” a Richard Yanco. (Nezlobte se, jestli jsem na někoho zapomněl, ale, jak to tak bývá, zhroutil se mi e-mail a s~ním spousta skvělých připomínek.)

Richard Stallman a Michael Carroll přečetli koncept knihy a doplnili jej hodnotnými radami. Michael mi ukázal význam regulace odvozených prací a Richard opravil ohromné množství chyb v~textu. Ačkoli jsem se nechal Stallmanovou prací při psaní dost ovlivnit, on sám s~důležitými místy knihy nesouhlasí.

A pak je tu Bettina, která mi pořád připomínala, že z~těch rozmíšek mám mít radost. Měla pravdu. Jsem jí zavázán za trpělivost a lásku. Díky.

% Stránka 28
\chapter*{O autorovi}
\markboth{\MakeUppercase{O autorovi}}{\MakeUppercase{O autorovi}}\addcontentsline{toc}{chapter}{O autorovi}
\begin{wrapfigure}{r}{0.3\textwidth}\begin{center}{\includegraphics[scale=0.6]{img/f625e46104bd3ecd9936ff283fefe263.eps}\end{center}\end{wrapfigure}
Lawrence Lessig, v~době publikace Svobodné kultury profesor práva na Standfordské univerzitě, od r. 2010 profesor na Harvard Law School, je ředitelem Edmond J. Safra Foundation Center for Ethics na Harvardské univerzitě a zakladatelem Centra pro internet a společnost (CIS) při Stanfordské univerzitě.

Je autorem knih \textit{Code: And Other Laws of Cyberspace} (1999), \textit{The Future of Ideas} (2001), \textit{Free Culture} (2004), \textit{Code: Version 2.0} (2006) a \textit{Remix: Making Art and Commerce Thrive in the Hybrid Economy} (2008).

Lessig je zakládajícím členem sdružení Creative Commons. Dále je členem rady sdružení Public Library of Science, Electronic Frontier Foundation, Software Freedom Law Center a Public Knowledge.

Je držitelem ocenění od Free Software Foundation pro rozvoj svobodného softwaru. Dvakrát se umístil v~anketě „e.biz 25“ časopisu BusinessWeek a byl jmenován jedním z~padesáti vizionářů časopisem Scientific American.

Vystudoval Pensylvánskou univerzitu, Cambridge a Yale. Byl též asistentem soudce federálního odvolacího soudu Richarda Posnera a soudce nejvyššího soudu Antonina Scalii.

Oproti původnímu znění v~knize aktualizováno.

\href{http://www.lessig.org}{\textsf{http://www.lessig.org}}

\href{http://creativecommons.org}{\textsf{http://creativecommons.org}}


\newpage
\thispagestyle{empty}
\vspace*{480pt}
\begin{center}
{\scriptsize
Svobodná kultura (v originále \textit{Free Culture}) -- Lawrence Lessig, 2004\\
Překlad kolektiv dobrovolníků na \href{http://wiki.root.cz}{wiki.root.cz} (2007-2010)\\
Sazba a skript pro automatický převod z wiki do \XeLaTeX{}u -- Aleš Janda, 2010\\
Generováno 13. června 2012 v 16:14.
}
\end{center}

\end{document}
